Томас Кинийли
Списъкът на Шиндлер

Превод от английски: Росица Терзиева, 1994

chitanka.info

Предговор от автора на книгата

През 1980 година посетих един магазин за чанти в Бевърли Хилс и попитах за цените на дипломатическите куфарчета. Магазинът бе собственост на Леополд Пфеферберг — човек от списъка на Шиндлер. Застанал до рафтовете с вносна италианска галантерия, за пръв път чух за Оскар Шиндлер: германски бонвиван, предприемач, чаровник и, колкото и да звучи противоречиво, за спасените от него представители на една прокълната раса в онези години, които носят наименованието „Холокост“.

Тази книга за невероятната история на Оскар се базира първо на интервюта с петдесетина оцелели от седем националности и страни — Австралия, Израел, Германия, Австрия, САЩ, Аржентина, Бразилия. Допълнена е също и от посещението ми заедно с Леополд Пфеферберг на местата, които най-често се споменават в книгата — Краков, градът, в който е живял Оскар; Плашув, където се е намирал трудовият лагер на Амон Гьот; улица „Липова“ в Заблоче, където все още се намира фабриката на Оскар; Аушвиц-Биркенау, откъдето Оскар измъква лагеристките. Но за книгата са използвани документи и информация, доставени от малцината приятели на Оскар от войната, които могат да бъдат открити, както и от многото познати след войната. Стотици свидетелства, предоставени от „евреите на Шиндлер“ в Йад Вашем, мемориал на загиналите и на героите, а също и писмени свидетелства от частни източници обогатиха материала. Използвани са и някои документи на Шиндлер, предоставени от Йад Вашем или от негови приятели.

В модерната литература често се използват повествованието и характерните за романа техники, за да се разкаже една истинска история. Това съм избрал и аз, защото писателският занаят е единственият, който владея, и защото този тип повествование е подходящ за един противоречив и значим герой като Оскар. И въпреки това се опитах да избегна художествената измислица, иначе би се засегнала документалността на разказа, а същевременно желаех да се направи разлика между реалност и мит, които много често съпътстват личности като Оскар. Понякога се налагаше да възстановя разговори, за които бяха останали оскъдни бележки от Оскар и приятелите му. Но повечето случки се основават на подробни материали от „евреите на Шиндлер“, от самия Шиндлер и от други свидетели на неговата благородна и невероятна история.

Искам да благодаря първо на трима оцелели — Леополд Пфеферберг, съдия Моше Бейски от Върховния съд на Израел и Мечислав Пемпер, които не само разказаха спомените си за Оскар, но и предадоха някои документи, които доуточниха повествованието, прочетоха всички варианти на ръкописа и предложиха някои промени. Много други — спасени от Оскар или приятели в следвоенните години — дадоха своя принос под формата на писма и документи. Това са госпожа Емили Шиндлер, госпожа Людмила Пфеферберг, доктор София Щерн, госпожа Елен Хоровиц, доктор Йонас Дреснер, господин и госпожа Хенри и Мариана Рознер, Леополд Рознер, доктор Алекс Рознер, доктор Идек Шиндел, доктор Данута Шиндел, госпожа Регина Хоровиц, госпожа Бронислава Каракулска, господин Ричард Хоровиц, господин Шмуел Спрингман, покойният господин Якоб Щернберг, господин Йежи Щернберг, господин и госпожа Люис Фаген, господин и госпожа М. Хиршфелд, господин Хенри Кинстлингер, госпожа Ребека Бау, господин Едвард Хойбергер, господин и госпожа Ървинг Гловин и много други. В града, където живея, се срещнах с господин и госпожа Е. Корн и те не само ми разказаха своите спомени за този интересен човек, но и бяха моя постоянна опора. Доктор Йосиф Кермиш, доктор Шмуел Краковски, Вера Праусниц, Хана Абелс и Хадаса Мьодлингер от Йад Вашем ми дадоха неограничен достъп до свидетелствата на оцелелите и до снимков и видеоматериал.

Накрая бих искал да отбележа с благодарност усилията на покойния господин Мартин Гош и неговата вдовица Люсил Гейнс, които направиха много за популяризиране името на Оскар Шиндлер и с това ми помогнаха да осъществя този проект.

Приложение

Списък на чиновете на СС и техните еквиваленти

Офицерски чинове:

Оберстгрупенфюрер — генерал

Обергрупенфюрер — генерал-лейтенант

Групенфюрер — генерал-майор

Бригаденфюрер — бригаден генерал

Оберфюрер — няма еквивалент

Щандартенфюрер — полковник

Оберщурмбанфюрер — подполковник

Щурмбанфюрер — майор

Хауптщурмфюрер — капитан

Оберщурмфюрер — старши лейтенант

Унтерщурмфюрер — лейтенант

Редови чинове:

Обершарфюрер — старши сержант

Унтершарфюрер — сержант

Ротенфюрер — младши сержант

Карти

Пролог
Есента на 1943 година

В една типично полска есенна вечер висок мъж, облечен в скъпо палто, с двуредно сако отдолу и с голяма златисто-черна емайлирана значка с пречупен кръст на ревера, излезе от модерен блок на улица „Страшевски“, близо до стария площад на Краков. Като забави крачки, видя, че шофьорът му го чака до отворената врата на огромната лимузина „Адлер“, която дори в такава мрачна обстановка изглеждаше блестящо.

— Внимавайте по тротоара, хер Шиндлер — предупреди шофьорът. — Заледено е като вдовишко сърце.

Докато наблюдаваме тази обикновена мразовита сцена, ние сме в безопасност. До края на живота си този висок млад мъж ще носи двуредни сака, винаги ще се вози на големи лъскави автомобили, както подобава на инженер като него; щеше да е такъв тип човек — макар и германец, а в момента на разказа и с много голямо обществено положение, — с когото един полски шофьор може да размени по някоя грубичка, приятелска шега.

Но не е възможно да разкажем цялата тази история с подобен безгрижен тон. Защото е разказ за прагматичния триумф на доброто над злото, един триумф, който има своите груби, статистически измерения. Лесно е да бъдеш умен, хитър, проницателен, да избегнеш падението, когато работиш за злото, когато си свидетел на предсказуемия и осезаем успех, който в повечето случаи то постига. Лесно е да се посочи как злото неминуемо завладява всичко значимо в историята, макар доброто да постига също някои неоценими неща като достойнство и себепознание. Фаталната човешка злоба е отправната точка за разказвача, първородният грях е животворната вода за историка. А пък е доста рисковано да се пише за добродетелността!

Всъщност „добродетел“ е опасна дума и би трябвало да избързаме с обясненията: хер Оскар Шиндлер, който едва пристъпваше с лъскавите си обувки по заледения тротоар в този стар, елегантен квартал на Краков, не беше добродетелен млад мъж в общоприетия смисъл на думата. В къщата му живееше неговата германска любовница, но отдавна имаше и връзка със секретарката си, полякиня. Съпругата му Емили предпочиташе да живее в дома им в Моравия, макар понякога да идваше да го посети в Полша. Трябва да кажем за него и това, че към всичките си любовници беше галантен и щедър. Но и това не е извинение, ако тълкуваме добродетелността елементарно.

Беше също така и пияница. Понякога пиеше заради удоволствието от самото пиене, понякога пиеше с приятели, бюрократи, офицери от СС, за да постигне и някои по-значими неща. Като малцина умееше да остане внимателен и лукав, докато пие. Но и тук, ако тесногръдо тълкуваме думата „морал“, не можем да открием обяснение за гуляйджийския му нрав. И въпреки че достойнствата на хер Шиндлер са добре документирани, трябва да кажем, че част от неговата странна характеристика беше работата му в рамките или поне на основата на един жесток, разрушителен план; план, който напълни Европа с концентрационни лагери с разнообразна, но постоянна жестокост и създаде една нация от безмълвни, безправни затворници. Тогава най-добре ще бъде да дадем някакъв пример за странната добродетелност на хер Шиндлер и за местата и приятелите, при които го водеше тя.

След като излезе от улица „Страшевски“, колата мина покрай внушителния мрачен замък Бавел, от който любимецът на Националсоциалистическата партия, адвокатът Ханс Франк, управляваше генерал-губернатора на Полша. Сякаш беше дворец на зъл великан, та не се виждаше никаква светлинка. Нито хер Шиндлер, нито шофьорът погледнаха към бойниците, когато колата сви на югоизток към реката. Часовите, които стояха на моста „Подгурже“, за да спират преминаването на партизани или обикновени нарушители на полицейския час между Подгурже и Краков, бяха свикнали да виждат колата, лицето на хер Шиндлер и разрешителното, което им показваше шофьорът. Хер Шиндлер минаваше често през този пост, когато излизаше от фабриката си, където също имаше жилище, за да отиде по работа в града, или пък когато се връщаше от апартамента на улица „Страшевски“ във фабриката си в предградието „Заблоче“. Бяха свикнали да го виждат и късно вечер, когато официално или полуофициално облечен отиваше ту в едната, ту в другата посока на вечеря, на парти или просто в нечие легло. Или пък, както тази вечер, на посещение в трудов лагер в Плашув, на десет километра от града, където щеше да вечеря с хауптщурмфюрер от СС Амон Гьот, един високопоставен сенсуалист[1]. Хер Шиндлер имаше славата на щедър човек, който дава подаръци с високо алкохолно съдържание по случай Коледа, и така колата продължи пътя си към предградието „Подгурже“ без много забавяне.

Сигурно е, че на този етап от нашия разказ хер Шиндлер отиваше по-скоро с нежелание, отколкото с нетърпение на вечерята у комендант Гьот въпреки любовта си към вкусната храна и хубавото вино. Всъщност никога не бе имало такова време, в което да седиш и да пиеш с Амон да е било приятна работа. Все пак отвращението, което хер Шиндлер изпитваше, беше от по-пикантен вид, някаква погнуса, стара и всепоглъщаща, като в средновековната живопис: заслуженото жигосване на прокълнатите. Чувство, което в действителност жилваше Оскар, но не го обезкуражаваше.

Докато адлерът бързо следваше трамвайните линии из доскорошното еврейско гето, хер Шиндлер седеше удобно разположен на черната кожена седалка и палеше цигара от цигара. Но беше спокоен. Ръцете му никога не трепереха. Имаше свой собствен стил. Маниерите му сякаш подсказваха, че знае как да получи следващата цигара или бутилка коняк. Но би могъл да ни каже дали трябваше да се подкрепи с едно малко плоско шише, когато, минавайки през селцето Прокоцим, видя една товарна композиция, спряла на линията за Лвов — в нея можеше да има и войници, и затворници или пък, макар и малко вероятно в такива времена, добитък.

Сред полето, на около десетина километра от града, адлерът зави надясно и навлезе в алея, която по ирония на съдбата се наричаше „Йерусалимска“. Сред силуетите в мразовитата нощ хер Шиндлер различи разрушената синагога долу, в полите на хълма. После видя и неугледните очертания на това, което днес минаваше за Йерусалим — лагер за принудителен труд „Плашув“, един град от бараки, където живееха двадесет хиляди размирни евреи, поляци и цигани. Полицаите, украинци и войници от СС, поздравиха раболепно хер Шиндлер, защото и тук бе така известен, както и на моста в Подгурже.

Когато адлерът се изравни с административния блок, зави по един път, застлан с еврейски надгробни плочи. Преди две години на мястото на днешния лагер бяха еврейските гробища. Комендант Амон Гьот, който претендираше, че е поет, бе използвал каквито метафори имаше подръка за направата на своя трудов лагер. Тази метафора от разбити надгробни плочи разделяше целия лагер на две, но не продължаваше на изток към вилата на комендант Гьот.

Надясно, след бараките на охраната, се намираше бившата еврейска морга. Тя като че ли казваше, че всяка смърт в нея е естествена поради старост и че всички мъртви са погребани. Всъщност на това място сега бяха конюшните на коменданта. Въпреки че хер Шиндлер бе свикнал с тази гледка, възможно е в този момент отново да се е прокашлял иронично. Без съмнение ако човек реагира на всяка малка ирония на съдбата в нова Европа, то това се превръща в негова неизменна черта, нещо като постоянен багаж. А хер Шиндлер имаше голямата способност да таи в себе си подобна горчива ирония.

Същата тази вечер и един затворник отиваше към вилата на коменданта — Полдек Пфеферберг. Деветнадесетгодишният слуга на коменданта, Лисек, го взе от бараката с разрешително, подписано от СС охраната. Хлапето беше разтревожено, че по стените на ваната на коменданта се образуваше жълтеникава черта и когато комендант Гьот отидеше да вземе утрешната си вана, можеше да го пребие. Пфеферберг, който някога беше гимназиален учител на Лисек в Подгурже, сега работеше в гаража на лагера и имаше достъп до разтворители. Заедно с Лисек отидоха до гаража, взеха дълга пръчка с намотан парцал накрая и една кутия разтворител. Да се приближиш до вилата на коменданта беше винаги рискована работа, но имаше и шанс да получиш храна от Хелен Хирш — слугинята еврейка, която Гьот тормозеше, беше също бивша ученичка на Пфеферберг.

Когато адлерът на хер Шиндлер приближи на стотина метра, се разлаяха кучетата, догове и вълчаци, които комендантът държеше в кучкарника зад вилата. Самата вила беше квадратна къща с тавански помещения и балкон на целия втори етаж. Отстрани имаше терасовиден покрит двор. Амон Гьот обичаше да седи на припек през лятото. За времето, прекарано тук, той бе напълнял. През следващото лято щеше да изглежда като един тлъст поклонник на слънцето. Но при такава специфична версия на града Йерусалим едва ли някой щеше да му се подиграва.

Един унтершарфюрер от СС с бели ръкавици стоеше на вратата тази вечер и с поздрав пусна хер Шиндлер в къщата. Слугата, украинецът Иван, пое палтото и меката шапка на госта. Шиндлер попипа горното джобче на сакото си, за да се увери, че е взел подаръка за домакина — позлатена табакера, купена на черно. Амон заделяше толкова много от конфискуваните скъпоценности, че би се засегнал, ако получи нещо друго, а не първокласно злато. И все пак за Амон и първокласното злато не беше нищо друго освен приятен жест.

До големите врати на трапезарията стояха братята Рознер и свиреха — Хенри на цигулка, Лео на акордеон. По нареждане на хауптщурмфюрера Гьот те събличаха окъсаните си униформи, с които денем работеха в бояджийницата на лагера, и обличаха официалните си костюми, които пазеха в бараката си за такива случаи. Оскар Шиндлер знаеше, че макар и комендантът да харесва тяхната музика, братята Рознер никога не свиреха със спокойни сърца във вилата. Твърде добре познаваха Амон. Знаеха, че е своенравен и че извършва непредсказуеми екзекуции. Свиреха много старателно и се надяваха, че музиката им няма да го обиди внезапно.

Тази вечер на масата седяха седем мъже. Освен Шиндлер тук бяха оберфюрер Юлиан Шернер, началник на СС за района на Краков; оберщурмбанфюрер Ролф Чурда, шеф на краковския отдел на СД — отдела за сигурност на покойния Райнхард Хайдрих. Гостите бяха от най-висок ранг, защото лагерът се управляваше по техни нареждания. Те бяха десетина години по-възрастни от Гьот, а полицейският шеф Шернер определено изглеждаше на средна възраст, въпреки очилата, плешивото си теме и малкото коремче. Но и така, като се вземат предвид нездравословните навици на протежето му, разликата между него и Амон не изглеждаше голяма.

Най-възрастният в компанията хер Франц Бош, ветеран от Първата световна война, собственик на много работилници — легални и нелегални — в Плашув беше и „икономически съветник“ на Юлиан Шернер и развиваше някакъв бизнес в града.

Оскар ненавиждаше Бош и двамата полицейски шефове Шернер и Чурда. Въпреки това обаче разчиташе на тяхното сътрудничество, за да може да просъществува и неговата странна фабрика в Заблоче. Затова им изпращаше редовно подаръци. Единственият гост, с когото споделяше някакви приятелски чувства, беше Юлиус Мадрич, собственик на фабриката за униформи „Мадрич“, която се намираше на територията на лагера Плашув. Подобно беше и чувството му към директора на фабриката „Мадрич“, Раймунд Тич. Мадрич бе година-две по-млад от Оскар и Гьот, предприемчив, но човечен бизнесмен и ако някой го накараше да обоснове необходимостта от проспериращото му предприятие на територията на лагера, той би казал, че по този начин близо четири хиляди затворници са ангажирани и поне временно предпазени от огромната машина за смърт. Раймунд Тич бе на около четиридесет години, дребен, дискретен и може би пръв щеше да си тръгне от вечерята. Денем управляваше фабрика „Мадрич“, а вечер вкарваше контрабандно камиони с храна за своите работници — деяние, което можеше да му навлече фатален престой в затвора „Монтелупих“, един есесовски затвор, или пък в Аушвиц. Иначе се разбираше с Мадрич.

Такава бе обичайната компания, която се събираше на вечеря във вилата на комендант Гьот.

Четирите гостенки, със специални прически и скъпи рокли, първокласни проститутки, германки и полякини от Краков, бяха по-млади от мъжете. Някои от тях редовно гостуваха тук. Бройката им даваше възможност на по-старшите офицери да направят своя избор първи. Германската любовница на Гьот, Майола, при подобни пиршества обикновено оставаше в апартамента си в града. Смяташе вечерите у Гьот за типично мъжки сбирки, които биха засегнали нейната чувствителност.

Без съмнение и полицейските шефове, и комендантът харесваха по свой начин Оскар. Все пак имаше нещо странно в него. Донякъде бяха склонни да припишат това на произхода му. Беше германски южняк — арканзасец в сравнение с някой от Манхатън или ливърпулец в сравнение с някой от Кеймбридж. Личеше си, че не мисли както трябва, макар да бе щедър; беше ценен доставчик на редки стоки, носеше на пиене и имаше хубаво, понякога грубо чувство за хумор. Беше такъв тип човек, на който е добре да кимнеш и да се усмихнеш отдалече, но не и да скочиш да го посрещнеш.

Може би есесовците забелязаха появяването на Оскар по вълнението на четирите момичета. Всички, които познаваха Оскар от онези години, разказваха за неговия естествен и магнетичен чар, изпробван най-вече върху жените, сред които имаше непрестанен успех. Сега двамата полицейски шефове, Чурда и Шернер, проявиха интерес към хер Шиндлер като средство да задържат вниманието на жените върху себе си. Гьот също се изправи и го посрещна. Комендантът бе висок колкото Шиндлер и впечатлението, че е ненормално дебел за човек на трийсетина години, се засилваше именно от тази височина — атлетична фигура, върху която тлъстините изглеждаха несъразмерно натрупани. Лицето му бе едва зачервено и само очите му лъщяха пиянски. Комендантът изпиваше неприлично големи количества от местната ракия.

Но не беше все пак толкова пиян, колкото хер Бош, финансовия магьосник на СС и на Плашув. Носът на хер Бош бе морав. Кислородът, който по право принадлежеше на кръвта му, от години потушаваше синия пламък на всичкия изпит алкохол. Шиндлер кимна на този човек и вече знаеше, че и тази вечер както винаги, Бош ще му поръча стока.

— Добре дошъл на нашия индустриалец — провлачи Гьот и официално го представи на момичетата. Братята Рознер свиреха непрестанно: очите на Хенри се разхождаха само между струните и празния ъгъл на стаята, Лео се усмихваше на клавишите си. И от всичко това се получаваха звуците, които Щраус бе изписал с ноти, за да се забавляват изискани люде.

Вече представен на жените, хер Шиндлер малко съжаляваше тези отрудени момичета от Краков, защото знаеше, че по-късно, когато започнат пошляпванията и гъделичканията, пошляпването можеше да разхлаби колан, а от гъделичкането да посинее месо. Но засега хауптщурмфюрер Амон Гьот, истински демон, когато беше пиян, се държеше като виенски джентълмен.

Разговорът преди вечеря беше банален. Говореха за войната и докато шефът на СД Чурда уверяваше една висока германка, че Кримският полуостров е в сигурни ръце, офицерът от СС Шернер информираше друга жена как на едно момче, което познавал от Хамбург — добро момче, обершарфюрер от СС, — били откъснати краката след една бомбардировка в ресторант в Ченстохова. Шиндлер разговаряше с Мадрич и директора Тич на професионални теми. Между тримата предприемачи съществуваше истинско приятелство. Хер Шиндлер знаеше, че дребничкият Тич доставя нелегално доста хляб за работниците, купен на черно с парите на Мадрич. Това беше само човечност. И без това, мислеше си по този въпрос хер Шиндлер, печалбите в Полша бяха достатъчни да задоволят и най-хищния капиталист, а и да оправдаят някои незаконни инвестиции като например за допълнителен хляб. В случая на хер Шиндлер например. Оръжейният инспекторат, една институция, която разглеждаше молби и подписваше договори за производството на всяка вещ, необходима за германската армия, даваше такива богати възможности, че това засили неговото желание да преуспее за радост на баща си. За съжаление обаче Мадрич, Тич и той, Оскар Шиндлер, бяха единствените, които купуваха хляб на черно.

Когато наближи време Гьот да ги покани на масата, хер Бош се приближи до Шиндлер и хващайки го за лакътя, го поведе към вратата, където свиреха музикантите, сякаш се надяваше безупречната музика на братята Роснер да прикрие същината на разговора им.

— Виждам, че бизнесът върви добре — каза Бош.

Шиндлер се усмихна.

— Виждате, нали, хер Бош?

— Да — каза Бош. Разбира се, знаеше го от официалния бюлетин на главната комисия на Инспектората за дадените поръчки.

— Чудех се — рече и Бош и наклони глава — дали при настоящия успех, който в края на краищата се дължи на нашия общ успех по всички фронтове… Чудех се дали би направил един щедър жест. Не нещо голямо, просто жест.

— Разбира се — каза Шиндлер. Изпитваше онова отвращение, което се появява винаги, когато те използват, но същевременно почувства нещо подобно на радост. Полицейският шеф Шернер два пъти бе използвал своето влияние, за да измъкне Оскар Шиндлер от затвора. Сега май се опитваха да създадат у него чувството за неизпълнени задължения към някого и да му подскажат, че същото би могло да го сполети и друг път.

— Бомбардирали са дома на горката ми стара леля в Бремен — каза Бош. — Унищожено е всичко! Брачното й легло, рисуваните табли, всичкия майсенски порцелан и керамиката. Питах се дали можеш да заделиш малко домакински съдове за нея. И може би един-два супника, от онези, които произвеждаш в ГЕФ.

Германска емайлна фабрика — това беше името на ключа към успеха за хер Шиндлер. Германците я наричаха за по-кратко ГЕФ, но поляците и евреите съкращаваха името по друг начин — „Емалия“.

Хер Шиндлер каза:

— Мисля, че това може да се уреди. Директно на нея ли да изпратим стоката или чрез теб?

Бош дори и не се усмихна.

— Чрез мен, Оскар. Бих искал да приложа една картичка за нея.

— Разбира се.

— Значи се разбрахме. Да речем по две дузини от всичко: купички, чинии, чаши за кафе. И по половин дузина от онези кастрони.

Хер Шиндлер вдигна брадичка и се засмя искрено. В смеха му се усещаше умора. Но когато заговори, не криеше доволството си. И наистина така се чувстваше. Винаги бе много разточителен с подаръците. Само дето роднините на Бош много често биваха бомбардирани.

Оскар промърмори:

— Лелята, да не би да има приют за сираци?

Бош го погледна отново в очите — нямаше нищо прикрито у този пияница.

— Тя е една стара жена без доходи. Може да продаде това, което не й трябва.

— Ще кажа на секретарката си да се погрижи.

— Полякинята? — попита Бош. — Хубавицата?

— Хубавицата — съгласи се Шиндлер.

Бош се опита да подсвирне, но не успя да свие устни, защото последното, което пи, бе много силна ракия и полученият звук наподоби единствено свистене.

— Жена ти — каза той поверително — трябва да е истинска светица.

— Такава е — отвърна обезпокоен хер Шиндлер. Бош бе добре дошъл сред кухненските съдове, но нямаше защо да говори за жена му.

— Кажи ми — продължи Бош. — Как я държиш настрана? Тя сигурно знае. А ти, изглежда, я контролираш много добре.

Усмивката върху лицето на Шиндлер изчезна. Всеки би забелязал на нейно място явно неудоволствие. Но отговори с обичайния си глас.

— Никога не говоря за личните си работи по този начин — каза той.

Бош бързо рече:

— Прощавай, не исках… — и продължи да се оправдава несвързано.

Хер Оскар Шиндлер дотолкова не харесваше пияния хер Бош, че едва ли би започнал да му обяснява кой кого контролира, че страшилището, госпожа Шиндлер всъщност има аскетичен нрав, а хер Шиндлер — разгулен, и че по собствена воля и противно на здравия разум все още са свързани. Но гневът му към хер Бош бе още по-дълбок, отколкото си представяше. Съпругата му Емили много приличаше на покойната му майка, госпожа Луиза Шиндлер, която господин Шиндлер старши напуснал през 1935. Оскар изпитваше някакво съкровено чувство на страх, че ако започне да обяснява на Бош брака Емили — Оскар, то това ще принизи и брака на родителите му.

Бош все още се извиняваше. Този предприемач със спиртосано лице, който имаше пръст във всяка сделка в града, се изпотяваше сега при мисълта, че може да загуби шест дузини кухненски съдове.

Поканиха гостите на масата. Прислужничката поднесе лучена супа. Докато гостите вечеряха и бъбреха, братята Рознер продължаваха да свирят, като се приближиха по-близо, но без да се пречкат на Иван и Пьотр, украинци, слуги на Гьот. Хер Шиндлер седеше между високото момиче, което си бе набелязал Шернер, и говорещата немски симпатична дребна полякиня. И двете гледаха към слугинята. Тя беше облечена в обичайната униформа на прислугата — черна рокля и бяла престилка. На ръкава й нямаше еврейска звезда, нямаше и жълта лента на гърба, но при все това си беше еврейка. Лицето привлече вниманието на двете жени. Челюстта й бе насинена и човек би предположил, че Гьот ще се засрами и няма да я показва на гостите от Краков. И жените, и хер Шиндлер видяха освен нараняването на лицето и обезпокояващата синина над рамото й в основата на шията, която яката невинаги прикриваше.

Амон Гьот не само че не обясни тези белези, но дори обърна стола си към нея и започна да жестикулира, сякаш я показваше пред компанията. Хер Шиндлер не бе посещавал дома цели шест седмици, ала от информаторите си знаеше, че взаимоотношенията между Гьот и момичето са взели такава посока. Когато беше с приятели, той я използваше като тема за разнообразяване на разговора. Криеше я само когато някой висш офицер отвъд краковския регион се появеше на хоризонта.

— Дами и господа — извика той, имитирайки интонацията на уж пиян собственик на кабаре, — разрешете да ви представя Лена! Само за пет месеца тя се научи да се справя добре в кухнята и има нужните маниери.

— От лицето й се вижда — каза високата дама на Шернер, — че май се е сблъскала с някой шкаф в кухнята.

— Тази кучка може да се сблъска още веднъж, — отговори Гьот и без притеснение си нажабури устата. — Да. Още веднъж. Нали, Лена?

— Много е твърд с жените — одобрително каза шефът на СС и намигна на високата си метреса.

Думите на Шернер може би нямаха лош умисъл, защото те не се отнасяха конкретно до еврейките, а до жените изобщо. Когато някой напомнеше на Гьот, че Лена е еврейка, той я тормозеше още по-жестоко публично, пред гостите или пък по-късно, когато всички си отидеха. Тъй като Шернер беше по-старши от Гьот, можеше да му заповяда да престане да я бие, но това щеше да е неправилно, защото щеше да прекрати и веселите сбирки във вилата на Гьот. Шернер идваше тук като приятел, а не като шеф, като съратник, гуляйджия и любител на женска плът. Амон беше странен човек, но никой не умееше да пирува като него.

След това им сервираха херинги в сос и свински джолани, приготвени чудесно от Лена. Пиеха гъсто унгарско червено вино. Братята Роснер пък добавиха и завладяваща унгарска музика. Въздухът в трапезарията се сгорещи и всички офицери съблякоха куртките си. Започнаха да говорят за военните доставки. Мадрич, производител на униформи, бе разпитан нашироко за фабриката му в Тарнов. Дали след договорите с Инспектората продукцията й е толкова добра, колкото и на тази в Плашув. Мадрич предложи да попитат Тич, неговия дребен, свит управител. Гьот изведнъж се оказа зает с нещо, което му е дошло на ум по време на вечеря и което е трябвало да свърши още следобед, и трябваше да отиде в мрачния си кабинет.

Момичетата от Краков бяха отегчени и дребничката полякиня с начервени устни, може би двадесет или по-скоро осемнадесетгодишна, сложи ръка върху дясната ръка на хер Шиндлер.

— Вие не сте военен? — тихичко промърмори тя. — Бихте изглеждали много шик в униформа.

Всички започнаха да се кикотят, включително и Мадрич. Той бе носил униформа известно време през 1940, но го бяха освободили поради организационните му заложби, така важни за армията. Обаче хер Шиндлер беше толкова влиятелен, че никога не бе заплашван от военна служба. Мадрич се смееше като човек, който знае как стоят нещата в действителност.

— Чухте ли това? — Оберфюрер Шернер сякаш не се обръщаше към никого конкретно. — Младата дама си представя нашия индустриалец като войник. Редник Шиндлер, а? Яде от канче негово производство, увит в одеяло. Някъде при Харков.

Като се погледнеше елегантният костюм на хер Шиндлер, твърдението на полякинята изглеждаше доста странно и самият Шиндлер започна да се смее.

— Такова нещо станало с… — Бош опита да щракне с пръсти, — с… как му беше името на онзи от Варшава?

— Тойбенс — каза Гьот и неочаквано се оживи. — Стана с Тойбенс. Почти стана.

Началникът на СД Чурда рече:

— О, да. Едва не го сполетя това.

Тойбенс беше индустриалец от Варшава. По-голям от Шиндлер, по-голям и от Мадрич. С много големи печалби.

— Хайни — продължи Чурда, като имаше предвид Химлер — отишъл във Варшава и казал на шефовете: „Махнете проклетите евреи от фабриката на Тойбенс, а него вземете в армията и… го изпратете на фронта. Точно така — на фронта!“ После казал на моя колега там: „Прегледай сметките му с микроскоп!“

Но Тойбенс бе любимец на Оръжейния инспекторат, който го облагодетелстваше с поръчки, а пък той отвръщаше с подобаващи подаръци за благодарност. Шернер тържествено каза, че Инспекторатът, в края на краищата, успял да измъкне Тойбенс, а после се наведе и съвсем явно смигна на Шиндлер:

— Това не може да се случи в Краков, Оскар. Тук всички много те обичаме.

Внезапно, сякаш за да изрази любовта на всички присъстващи към индустриалеца хер Шиндлер, Амон Гьот скочи на крака и затананика темата от „Мадам Бътерфлай“, която братята Рознер свиреха прилежно като работници в някоя застрашена фабрика в някое застрашено гето.

Пфеферберг и слугата Лисек бяха все още горе в банята на Гьот и търкаха жълтата линия по ваната с напоен в разтворител парцал. Чуваха музиката и смеховете от трапезарията. Долу бе дошло време за кафето и насинената Лена сервира подноса и се оттегли към кухнята, без да бъде нагрубена.

Мадрич и Тич изпиха набързо кафетата си и се извиниха, че трябва да вървят. Шиндлер се накани да направи същото. Малката полякиня отново го хвана за ръкава, но не беше подходяща за него. В дома на Гьот всичко беше позволено, но Оскар знаеше от лични наблюдения върху поведението на СС в Полша, че се записва всяка дума, която казва човек, всяка чаша, която се измива, да не говорим за сексуалните услуги. Дори да се качиш с момиче в някоя спалня горе, не можеш да не помислиш, че Бош, Шернер и Гьот — твои събратя гуляйджии — правят същото на стълбите, в банята или в другата спалня. Хер Шиндлер, без да бъде монах, по-скоро би станал такъв, отколкото да споделя една и съща жена с другите в дома на скъпия Гьот.

Той се наведе напред и през момичето заговори с Шернер за новините от фронта, за полските партизани, за вероятността от тежка зима. Опитваше се да покаже на момичето, че Шернер му е като брат, а не би отнел жена на брат си. Въпреки това й целуна ръка, когато се сбогуваше с гостите. Видя как Гьот, разсъблечен и подкрепян от едно момиче, което му се натискаше цяла вечер, се опитва да се качи по стълбите. Оскар се извини и настигна коменданта. Сложи ръка на рамото му. Комендантът се обърна и се опита да фокусира погледа си.

— О — промълви неясно Гьот, — отиваш ли си, Оскар?

— Трябва да се прибирам вкъщи — отговори Оскар. Вкъщи го чакаше Ингрид, неговата германска любовница.

— Ти си истински жребец — продължи Гьот.

— Не съм от твоята класа — каза Шиндлер.

— Прав си, не си. Аз съм истински олимпиец. Ние отиваме, къде отиваме…? — той се обърна към момичето, но сам отговори на въпроса си. — Ние отиваме в кухнята да видим дали Лена е изчистила съдовете както трябва.

— Не — засмя се момичето, — не там.

Тя го поведе по стълбите. Беше много мило от нейна страна, че се опитваше да защити крехката си наранена посестрима в кухнята.

Хер Оскар Шиндлер гледаше как това животно, залитащият офицер, и дребното момиче, което го подкрепяше, с мъка се изкачваха по стълбите. Гьот изглеждаше като човек, който ще спи до обяд, за да се свести, но Оскар познаваше невероятната физика на Гьот и биологичния му часовник. В три часа сутринта можеше дори да стане да напише писмо до баща си във Виена. В седем, само след час сън, щеше вече да е на балкона с пушка в ръка, готов да стреля по всеки затворник, който се мотае.

Когато момичето и Гьот стигнаха площадката на първия етаж, Шиндлер слезе надолу към кухнята.

Пфеферберг и Лисек чуха, че комендантът идва по-рано, отколкото го бяха очаквали. Той влезе в спалнята, говорейки нещо неразбрано на момичето с него. Затворниците тихичко взеха парцалите и кутията с разтворител и се промъкнаха в спалнята, като се опитваха да се измъкнат незабелязано през задната врата. Гьот беше все още на крака и ги видя. Пребледня и се стресна при вида на двете пръчки, които бяха използвали за чистене, защото помисли, че са дошли да го убият. Но когато Лисек пристъпи крачка напред и рапортува с треперещ глас, комендантът разбра, че са само едни затворници.

— Хер комендант — започна Лисек, задъхвайки се от оправдан страх, — докладвам, че във вашата вана имаше жълта ивица…

— О — рече Амон, — значи си повикал специалист? — Той кимна към момчето. — Ела насам, уважаеми.

Лисек едва пристъпи напред и той го удари така жестоко, че момчето се търкулна и се просна под леглото. Амон отново го повика, сякаш мислеше, че момичето много се забавлява, като го слуша да говори така гальовно на затворника. Малкият Лисек едва се изправи и пристъпи към коменданта, за да получи още един удар. Когато момчето се изправи отново, Пфеферберг, който бе виждал какво ли не, вече беше готов за последиците — сега ще ги изкарат в градината и Иван ще ги застреля. Но вместо това комендантът им кресна да се махат и те мигом изчезнаха.

Когато няколко дни по-късно Пфеферберг чу, че Лисек е мъртъв, застрелян от Амон, си помисли, че причината е била във ваната. Всъщност обаче причината бе в това, че Лисек впрегнал кон и кабриолет за хер Бош, без да поиска предварително разрешение от коменданта.

Хелен Хирш (Гьот я наричаше така, защото го мързеше да назове цялото й име, мислеше си тя) седеше в кухнята и когато повдигна поглед, видя един гост да стои на вратата. Бързо остави чинията с отпадъци, която държеше, изправи се и застана мирно.

— Хер… — тя погледна официалния му костюм, сякаш търсеше най-точното обръщение, — хер директор, аз тъкмо прибирах отпадъците за кучетата на господин коменданта.

— Моля ви, моля ви — каза хер Шиндлер, — няма за какво да ми докладвате, госпожице Хирш.

Той се приближи към масата. Не я преследваше, но все пак тя се страхуваше от намеренията му. Макар че Амон обичаше да я бие, фактът, че беше еврейка, я предпазваше от явно сексуално насилие. Но имаше германци, които не бяха така придирчиви по расовите въпроси като Гьот.

Ала тонът на този човек беше съвсем обикновен. С такъв тон не беше свикнала, въпреки че бе виждала офицери от СС и полицията, които идваха понякога в кухнята да се оплакват от нрава на Амон.

— Не ме ли познавате? — попита той, като че ли беше футболна или кинозвезда, чието самолюбие е било засегнато, защото някой случайно срещнат не го е познал. — Аз съм Шиндлер.

Тя наведе глава.

— Хер директор — промълви Хелен, — разбира се, чувала съм… А и вие сте били тук преди. Спомням си…

Той я прегърна. Ясно усети как тя потръпна, когато докосна бузата й с устни.

Оскар промърмори:

— Не е такава целувка. Ако искаш да знаеш, целувам те от съжаление.

Тя не можа да се сдържи и заплака. Хер Шиндлер я целуна силно по челото, така както се сбогуват поляците по гарите — една дълбока славянска целувка. Хелен видя, че и той заплака.

— Предавам ти тази целувка от… — той махна с ръка, сякаш посочваше честните хора, които са навън в тъмното, спящи скупчени или криещи се в горите, хора, за които тя беше буфер, приел наказанието на хауптщурмфюрер Гьот.

Хер Шиндлер я пусна и бръкна в джоба на сакото си, за да извади от него голям шоколад. Сам по себе си и сладкишът изглеждаше довоенна радост.

— Скрий това някъде — посъветва я той.

— Но тук получавам допълнително храна — каза тя, като че ли бе въпрос на чест той да не си мисли, че я оставят да гладува.

В действителност храната бе последното, което я притесняваше. Знаеше, че няма да може да оцелее в къщата на Гьот, но причината нямаше да е в липсата на храна.

— Ако не искаш да го изядеш, размени го за нещо друго — каза хер Шиндлер. — Но пък и защо не се подсилиш малко? — Той се поотдръпна и я огледа. — Ицхак Щерн ми говори за теб.

— Хер Шиндлер — тихо рече момичето, наведе глава и от очите й закапаха сълзи, — хер Шиндлер, той обича да ме бие пред онези жени. Първият път, когато ме би, беше, защото бях изхвърлила отпадъците от вечерята. Посред нощ слезе тук и ме попита къде са кокалите. За кучетата, нали разбирате? Това беше първия път… Казах му… Не знам защо му го казах, сега не бих посмяла… Попитах го защо ме бие. А той ми каза: „Бия те, защото ме попита защо те бия.“

Тя тръсна глава и сви рамене, сякаш се упрекваше, че говори твърде много. Повече нямаше какво да каже, не можеше да изрази всичко за наказанията, за многократните сблъсъци с юмруците на хауптщурмфюрера.

Хер Шиндлер наведе глава към нея и заговори още по-тихо:

— Животът ти е ужасен, Хелен.

— Няма значение, вече свикнах.

— Свикна?

— Някой ден той ще ме застреля.

Шиндлер поклати глава и тя си помисли, че това е твърде хубава надежда, за да вярва. Внезапно хубавият костюм и приятелската прегръдка на хер Шиндлер я предизвикаха.

— За бога, хер Шиндлер, аз виждам какво става. Аз и малкият Лисек се качихме на покрива в понеделник да разбием леда. Видяхме как хер комендантът излезе на терасата точно под нас. Извади пистолета си и застреля една жена, която тъкмо минаваше. Жена с вързоп. Право в гърлото. Просто една жена, която се бе запътила нанякъде. Нали разбирате? Не беше нито по-дебела, нито по-слаба, нито по-бавна, нито по-забързана от която и да е друга. Не можах да разбера в какво бе сгрешила. Колкото повече гледам хер коменданта, толкова по-ясно разбирам, че няма определени правила на поведение. Не мога да кажа: „Ако спазвам тези правила, ще оцелея…“

Шиндлер я хвана за ръката и я изви леко, сякаш за да наблегне на смисъла на думите си.

— Слушайте, скъпа госпожице Хирш, въпреки всичко това тук сте по-добре, отколкото в Майданек или в Аушвиц. Ако пазите здравето си…

Тя каза:

— Мислех си, че ще е лесно да запазя здравето си в кухнята на коменданта. Когато ме изпратиха тук от кухнята на лагера, всички момичета ми завиждаха.

Една тъжна усмивка се появи на устните й.

Шиндлер повиши глас. Сега говореше така, сякаш произнася обикновени закони от физиката:

— Той няма да те убие, защото те харесва твърде много, скъпа ми Хелен. Харесва те толкова, че дори не ти позволява да сложиш звездата. Не иска някой да разбере, че харесва еврейка. Той е застрелял онази жена, защото тя не означава нищо за него. Била е една от многото: не го е засегнала, нито пък му е харесала. Нали разбираш? Но ти… Не е прилично, Хелен, но това е животът…

Някой друг също й беше казвал това. Унтерщурмфюрер Лео Джон, лейтенант и заместник на коменданта. Джон й бе казал: „Той няма да те убие до последния момент, Лена, защото много те харесва.“ Но тези думи, изречени от Джон, нямаха същия ефект. Хер Шиндлер просто я бе обрекъл на мъчително съществуване.

Той, изглежда, разбра, че я е объркал. Заговори й окуражително. Ще дойде да я види отново. Ще се опита да я измъкне. „Да ме измъкнете?“, попита тя. Обясни й, че ще опита да я измъкне от вилата, да я отведе в своята фабрика. Каза й, че има фабрика за емайл.

— О, да — каза тя като някое гаврошче, говорещо за Ривиерата, — Шиндлеровата „Емалия“. Чувала съм за нея.

— Пази си здравето — повтори той, като че ли знаеше, че в това бе спасението. Сякаш разчиташе бъдещите намерения на Химлер, на Франк…

— Добре — съгласи се тя.

После се обърна гърбом и отиде до един тайник в стената, който отвори с необичайна за крехката си фигура сила. Отмести една тухла в стената, която по-рано бе закрита със скрин, и извади руло банкноти, окупационни злоти.

— Сестра ми е в кухнята на лагера — рече тя, — по-малка е от мене. Искам да използвате парите да я откупите, ако я натоварят на товарен влак. Вярвам, че можете да разберете за това предварително.

— Ще се постарая — каза й Шиндлер, но някак спокойно, а не като клетва. — Колко пари има тук?

— Четири хиляди злоти.

Той взе парите непринудено — нейното малко съкровище — и ги пъхна в джоба си. При него бяха на по-сигурно място, отколкото в дупка зад скрина на Амон Гьот.

Така страховито започва разказът за Оскар Шиндлер — с извратени нацисти, със самовлюбени есесовци, с това слабичко, пребито момиче и с един типаж, плод на въображението, като този на проститутката със златно сърце: добрия германец.

От една страна, Оскар бе изучил напълно истинското лице на системата, едно полудяло лице, което се прикриваше зад маската на бюрократичното приличие. Той знаеше например по-рано от всички други какво означава SONDERBEHANDLUNG. Макар че означаваше „специално отношение“, зад думите се криеха купищата трупове на отровени с цианид в Белзец, Собибор, Треблинка и в онази мрежа на запад от Краков, известна на поляците като Освиенцим — Бжежинка и която щеше да се прочуе на запад с германското си име Аушвиц — Биркенау.

От друга страна, той е предприемач, бизнесмен по характер, а това означава, че не може открито да заплюе тази система. Вече бе успял да намали поне малко онези купища и въпреки че не предполагаше как ще се увеличат през тази и през следващата година, та чак ще прехвърлят връх Матерхорн, предчувстваше, че планината наближава. Макар че не можеше да предскаже какви неочаквани обрати ще поеме бюрократичната машина, все още вярваше, че винаги ще има нужда от еврейска работна ръка. Затова при кратката си дружеска среща с Хелен Хирш настояваше: „Пази си здравето!“ Той е сигурен, а и будните, неспокойни евреи навън в лагера Плашув го доказват, че какъвто и курс да поеме диктатурата, тя не може да се раздели с всичката тази евтина работна ръка. Само онези, които се предаваха, плюеха кръв или падаха от дизентерия, биваха откарвани в Аушвиц. Самият хер Шиндлер бе чувал затворниците да говорят на плаца в Плашув: „Поне съм добре със здравето…“ Казваха го с такъв тон, който в нормалния живот бе присъщ само на старите хора.

И така, в тази зимна вечер бе и рано, и късно за истинското ангажиране на хер Шиндлер със спасението на някои хора. Той се е забъркал сериозно, нарушил е толкова нацистки закони, че си е осигурил безброй обесвания, обезглавявания и години престой във ветровитите бараки на Аушвиц или Грьос-Розен. Но все още не знае колко ще му коства това в действителност. Макар че вече бе похарчил цяло състояние, все още не знае колко още ще има да плаща.

Без да искаме да подхранваме фалшиви надежди, започваме този разказ с един обикновен жест на милосърдие, с целувка, с кротък глас, с шоколад. Хелен Хирш няма никога да види парите си отново, поне не в тяхната измерима форма. Няма никога да ги държи в ръце. Но и днес тя не отдава голямо значение на това, че Оскар се е отнесъл така с парите й.

[1] Сенсуализмът е философско учение, направление в теорията на познанието, според която сетивата и възприятието са основен и достоверен източник на познанието. Признаване чувствените наслади като цел на живота и висше благо. Противостои на рационализма. ↑

Първа глава

На 6 септември 1939 дивизиите на генерал Зигмунд Лист, които напредваха бързо на север, завладяха след кратка обсада южния полски скъпоценен камък Краков. Непосредствено след тях пристигна и Оскар Шиндлер, за когото този град щеше да е един не съвсем тих пристан през следващите няколко години. Въпреки че само за месец се разочарова от националсоциализма, той все пак виждаше, че с удобните си железопътни връзки и слабо развита промишленост Краков ще преживее истински разцвет дори при окупацията. Вече нямаше да бъде търговец. Щеше да стане предприемач, милионер.

Не е много лесно да открием във фамилната история на Оскар този жертвоготовен импулс за спасяване на човешки живот. Беше роден на 28 април 1908 в Австро-унгарската империя на Франц Йосиф, в хълмистата Моравия, провинция от старата Австрийска империя. В родния му град Цвикау, голям промишлен център, предците му бяха дошли от Виена в началото на XVI век.

Хер Ханс Шиндлер, бащата на Оскар, одобряваше имперската система, етнически се считаше за австриец и говореше на немски с близките си, по телефона, в предприятието си и в моменти на разнежване. Все пак когато през 1918 семейството на хер Шиндлер се оказаха поданици на Чехословашката република на Масарик и Бенеш, това не предизвика кой знае какъв стрес у бащата, а още по-малко у десетгодишния син. Според думите на възрастния Хитлер, момчето Хитлер още като дете се е тормозело от бездната между митичната велика Германия и политически разделените Австрия и Унгария. Оскар Шиндлер не познаваше тази психоза от детските си спомени. Чехословакия беше такава мъничка наперена държава, че немскоговорещите приемаха с достойнство малцинствеността си, дори когато Депресията и някои грешки на правителството по-късно поохладиха взаимоотношенията между хората.

Родният град на Оскар, Цвикау, беше малък град, като че ли напудрен с въглищен прах. Беше разположен в южните части на планинската верига Йесеникс. Околните хълмове бяха частично засегнати от индустриализацията и все пак гъсто обрасли с лиственица, смърч и ела. Поради многото южни германци, които живееха тук, в града имаше немско училище и Оскар учеше в него. Завърши и специален курс за строителни, минни и пътни инженери, нужни на индустрията в този район. Самият хер Шиндлер беше собственик на фабрика за селскостопански машини и Оскар се подготвяше да постъпи в нея.

Семейство Шиндлер бяха католици. Католическо бе и семейството на Амон Гьот, който по същото време завършваше гимназия и му предстоеше матура във Виена.

Майката на Оскар, Луиза, беше силно вярваща и дрехите й по цяла седмица разнасяха миризмата на тамян, който димеше на облаци по време на литургията в църквата в Сен Мориц. Ханс Шиндлер беше от тези мъже, които подтикваха съпругите си към религията. Обичаше коняка, обичаше и кафенетата. От дрехите на този добър монархист постоянно миришеше на бренди, качествен тютюн и безкрайна земна топлота.

Семейството живееше в модерна къща сред красива градина извън града и в посока, противоположна на индустриалната зона. Имаха две деца — Оскар й сестра му Елфрида. Малко се знае за ежедневните проблеми на фамилията. Знаем, например, за тревогите на фрау Шиндлер, че синът й бил също толкова несериозен католик, както и съпруга й.

И все пак това семейство не е било така потайно. От малкото, което Оскар би казал за детството си, разбираме, че е било безоблачно. Слънчева светлина блика сред клоните на елите в градината. Още в началото на лятото узряват сливи. Ако прекараше част от някое лятно утро в църквата, то когато се прибереше у дома, не носеше със себе си чувството за греховност. Изкарваше колата на баща си на припек пред къщата и човъркаше двигателя. Или пък сядаше на стъпалата отстрани на къщата и започваше да чертае схема за карбуратора на мотопеда, който майстореше.

Оскар имаше няколко приятели от еврейски, средно заможни семейства, които също ходеха в германското училище. Тези деца не бяха типични еврейски издънки — лукави, говорещи само на иврит, и много религиозни. Напротив, те бяха полиглоти и не съвсем ревностни поддръжници на църквата, а също и деца на евреи-бизнесмени. На противоположната страна на равнината Хана, сред хълмовете Бескиди, в подобно еврейско семейство се е родил и Зигмунд Фройд, горе-долу по времето, когато Ханс Шиндлер се е родил в семейството на истински германци в Цвикау.

За да обясним по-нататъшното поведение на Оскар, може би трябва да припомним някакъв конкретен случай от неговото детство. Да кажем, че младият Оскар е защитил някое тормозено еврейско момче, когато са се прибирали от училище. Сигурно е, че такова нещо не се е случвало, но пък ние сме още по-доволни, защото иначе случката би изглеждала много изкуствена. Освен това едно еврейче, на което не са разбили носа, не доказва нищо. Например самият Химлер се е оплаквал в реч пред партийни другари, че всеки германец има приятел евреин: „Това е нещо, което много лесно се казва: «Ще унищожим евреите!» Казва го всеки член на партията. «Разбира се, това е в програмата ни — елиминиране на евреите, унищожаването им… ние ще се погрижим за това.» А после почват да се влачат — осем милиона истински германци и всеки си има по един честен приятел евреин. Наистина другите са свини, но този тук е истински честен евреин.“

Докато се опитваме да открием някакъв намек в думите на Химлер за по-сетнешното поведение на Оскар, ние попадаме на един съсед на Шиндлерови — либерален равин на име доктор Феликс Кантор. Равин Кантор беше добър последовател на Абрахам Гайгер, германец, либерален евреин, който проповядваше, че не е престъпно, а напротив, достойно е човек да бъде германец и евреин. Равин Кантор не бе тесногръд селски учен. Обличаше се модерно и в дома си говореше и на немски. Мястото, където служеше, обикновено наричаше с плуралистичното име „храм“, а не употребяваше по-старото название „синагога“. При него идваха еврейски лекари, инженери и собственици на текстилни фабрики в Цвикау. Когато тези хора пътуваха по работа, казваха на другите бизнесмени: „Наш равин е доктор Кантор. Той пише статии не само за еврейските вестници в Прага и Бърно, но също и за ежедневниците.“ Двамата сина на равин Кантор ходеха в училището на техния германски съсед Шиндлер. И двете момчета бяха достатъчно интелигентни, за да станат по-късно едни от малкото професори евреи в германския университет в Прага. Засега тези ниско подстригани немскоговорещи хлапета се гонеха по къси панталонки из градините на двете къщи. Гонеха децата на Шиндлерови, те гонеха после тях. А Кантор, гледайки ги как се провират през живия плет от тисови храсти, си мислеше, че това, което Гайгер, Грец, Лазарус и другите либерални германски евреи от деветнадесети век бяха предсказали, се сбъдва. Живеем в просветление, нашите германски съседи ни поздравяват — хер Шиндлер дори отправя саркастични бележки по адрес на чешкото правителство в наше присъствие. Ние сме светски учени и разумни тълкуватели на Талмуда. Ние принадлежим и на двадесети век, и на едно древно племе. Ние нито обиждаме, нито пък нас ни обиждат.

По-късно, през трийсетте години, равинът щеше да преосмисли това красиво твърдение и щеше да разбере, че синовете му няма да се спогодят с националсоциалистите с докторски дисертации, написани на немски. Че няма съвременна технология или наука, в която един евреин да намери спасение, както и че новите германски законодатели няма да зачетат нито един равин. През 1936 година семейството се премести в Белгия. Шиндлерови не чуха повече нищо за тях.

Раса, кръв и бащина земя не значеха почти нищо за младия Оскар. Той беше от онези младежи, за които мотоциклетът представлява най-примамливият модел на Вселената. И баща му, технократ по природа, изглежда, поощряваше усърдието на момчето в тази област. През последната година в гимназията Оскар обикаляше из Цвикау на петстотинкубиков италиански „Галони“. Един съученик и приятел, Ервин Трагач, гледаше с неописуемо желание как червеният мотор пърпори по градските улици и привлича вниманието на минувачите. Както децата на Кантор, и този мотор бе нещо необичайно — не само че беше единственият „Галони“ в Цвикау, не само че беше единственият петстотинкубиков „Галони“ в Моравия, но може би беше единствен и в цяла Чехословакия.

През пролетта на 1928, последните месеци от юношеството на Оскар и една прелюдия към лятото, в което щеше да се влюби и да вземе решение за женитба, той се появи на двеста и петдесеткубиков „Мото-Гуци“ — мотоциклет, от който на континента имаше само четири броя извън Италия и всички бяха на професионални състезатели: Гислер, Винклер, унгареца Джу и поляка Колачковски. Сигурно някои хора в града са клатели глави и са казвали, че хер Шиндлер много глези момчето.

Но за Оскар това бе най-хубавото и невинно лято. Едно аполитично момче, с плътно прилепнал кожен шлем, което форсира мотор „Мото-Гуци“ и се състезава в планините на Моравия с отборите от фабриките. Син на семейство, за което връх на политическата мисъл бе да запали свещ на император Франц Йосиф. И точно когато бе достигнал гребена на вълната, последва странен брак, икономически упадък и седемнадесет години на опасна политика. Но засега върху лицето на мотоциклетиста няма и следа от всичко това. Изписана е само гримасата от съприкосновението с насрещния вятър и една решителност — понеже е новак, понеже не е взел страна, понеже още досието му е чисто. Може да си позволи риска точно защото е млад и не е на ничия страна.

Първото му състезание беше през май — планинското, между Бърно и Собеслав. Беше състезание от висока класа, така че скъпата играчка, която преуспяващият хер Ханс Шиндлер бе подарил на сина си, не ръждясваше в гаража. Пристигна трети на червения си „Мото-Гуци“ след два „Терътс“, на които бяха сложили английски двигатели „Блекбърн“.

За следващото си състезание отиде още по-далеч от къщи, чак в Алтватер, сред хълмовете на саксонската граница. Шампионът на Германия при двеста и петдесеткубикови мотори, Валфрид Винклер, беше тук, а също и неговият стар съперник Курт Хенкелман със своя „ДКВ“ с водно охлаждане. Всички звезди от Саксония — Хоровиц, Кохер и Кливар — участваха, плюс състезателите с „Терътс-Блекбърн“ и няколко мотора „Ковънтри Ийгълс“. Представени бяха и три „Мото-Гуци“, единият на Оскар Шиндлер, както и големите машини триста и петдесет кубика и групата на петстотинкубиковите „БМВ“.

Може да се каже, че за Оскар това бе най-хубавият и безоблачен ден. Караше близо до водачите през първата обиколка и си отваряше очите за добра възможност. След час Винклер, Хенкелман и Оскар бяха оставили след себе си саксонците, а другите „Мото-Гуци“ отпаднаха поради технически повреди. Когато на втората обиколка Оскар изпревари Винклер, почувства съвсем ясно, така както усещаше мириса на смола от префучаващите покрай него борове, че неизбежно го очаква кариерата на професионален състезател и един живот, изпълнен с пътувания.

Оскар се заблуди, че вече е последната обиколка, изпревари Хенкелман и двете „ДКВ“, пресече пръв линията и намали. Трябва да е имало и някакъв подвеждащ знак от страна на организаторите, защото публиката също помисли, че състезанието е приключило. Докато Оскар осъзнае, че това съвсем не е така и че е допуснал някаква аматьорска грешка, Валфрид Винклер и Мита Виходил го подминаха и даже изтощеният Хенкелман успя да го измести от третото място.

У дома го подиграваха. Но по техника на карането бе успял да победи най-добрите в Европа. Трагач предполагаше, че причината за скоропостижното прекъсване на кариерата на Оскар е икономическа. Доста точно предположение. Защото през същото лято, само след шестседмично ухажване, той се ожени за дъщерята на един фермер и така загуби благоволението на баща си, който освен това бе и негов работодател.

Момичето, за което се ожени, беше от едно село на изток от Цвикау, в равнината Хана. Беше сираче, завършило католическо училище, и притежаваше онази сдържаност, която го възхищаваше у майка му. Баща й не беше обикновен селянин, а истински фермер. По време на Трийсетгодишната война нейните предци бяха оцелели през многократните атаки и последвалия ги глад, който завладя тази безплодна равнина. Три века по-късно, в също толкова рискова епоха, тяхната наследничка сключи необмислен брак с едно неопитно момче от Цвикау. Баща й не одобряваше това точно толкова, колкото и бащата на Оскар, който виждаше как синът му повтаря неговия неудачен брак. Един любвеобилен съпруг, едно необуздано момче, което твърде прибързано търси някакво успокоение от религиозно, благородно и необразовано момиче.

Оскар срещна момичето на една забава в Цвикау. Казваше се Емили и бе дошла да посети приятели от Алт-Молщайн. Оскар познаваше този район, защото бе продавал трактори в околността.

Когато обявиха годежа из църквите на Цвикау, всички си помислиха, че двамата са много лоша двойка и започнаха да търсят други мотиви за брака освен любовта. Възможно е още през онова лято фабриката на Шиндлер да е била застрашена, защото все още произвеждаха трактори с парни машини, които вече не бяха популярни сред фермерите. Голяма част от заплатата си Оскар влагаше обратно в бизнеса, а сега с Емили идваше и едно наследство от половин милион райхсмарки, едно истински апетитно парче по всеобщо мнение. Но клюките бяха необосновани, защото през това лято Оскар направо бе болен от любов. А и бащата на Емили, като видя, че момчето никога няма да се укроти и да стане прилежен съпруг, изплати само част от този половин милион.

Самата Емили бе доволна да се измъкне от скучния Алт-Молщайн, като се омъжи за красивия Оскар Шиндлер. Най-добрият приятел на баща й, скучният енорийски свещеник, често им гостуваше и Емили израсна, като им сервираше чай и слушаше наивните им разговори на теми от политиката и теологията. Ако все още търсим някакво еврейско влияние, можем да го открием и в детството на Емили: селският лекар, който бе лекувал баба й. И Рита, внучката на магазинера Райф. При едно свое посещение във фермата свещеникът й каза, че не е правилно, по принцип, католичка да дружи с еврейско момиче. Емили се противопостави на този закон с чисто детински инат. Дружбата й с Рита Райф продължи до 1942, когато местни нацисти екзекутираха Рита пред магазина.

След сватбата Оскар и Емили се настаниха в един апартамент в Цвикау. За Оскар трийсетте години изглеждаха като обикновен епилог на онази неудачна надпревара в Алтватер през лятото на 1928. Военната си служба отслужи в чехословашката армия и макар това да му даде възможност да кара камион, откри колко ненавижда военния живот — не поради някакви пацифистки причини, а поради дискомфорта, който причинява. Когато се завърна отново в Цвикау, оставяше Емили сама всяка вечер, висеше по кафенетата като истински ерген и разговаряше с момичета, които не бяха нито религиозни, нито благочестиви. Фабриката им банкрутира през 1935 и баща му веднага напусна фрау Луиза Шиндлер и си нае отделен апартамент. Оскар го намрази заради това, ходеше да пие чай с лелите си и говореше осъдително за Ханс и дори в кафенетата изнасяше речи за предателството на баща му към една добра съпруга. Изглежда, не виждаше приликата между неговия несполучлив брак и пропадналия на родителите му.

Поради широките си бизнес контакти, общителността си, търговския нюх, а също и способността си да издържа на пиене той успя да си намери работа като директор по продажбите в „Моравски електротехнически фабрики“ по време на Депресията. Главната дирекция се намираше в мрачния град Бърно и Оскар пътуваше ежедневно до там. Разбира се, пътуването му допадаше. Донякъде това беше съдбата, която видя, когато изпреварваше Винклер на състезанието в Алтватер.

Когато майка му почина, той се върна спешно в Цвикау и застана от едната страна на гроба заедно с лелите си, сестра си Елфрида и жена си Емили, а бащата предател стоеше сам до енорийския свещеник, който се преструваше на опечален и много тържествен. Смъртта на Луиза сякаш заличи враждебността между Оскар и Ханс. Оскар не можеше да проумее факта, ала жените разбираха, че всъщност Ханс и Оскар са двама братя, разделени случайно от времето и връзките на бащинството.

По това време Оскар вече носеше „Хакенкройц“, пречупения кръст — емблема на партията на Конрад Хенлайн. Нито Емили, нито лелите одобряваха това, но не го вземаха и много на сериозно. Беше нещо, което младите германци в Чехословакия носеха през този сезон. Само социалдемократите и комунистите не слагаха тази значка и не се записваха в партията на Хенлайн, а бог беше свидетел, че Оскар не е нито комунист, нито социалдемократ, а търговец. При всякакви други еднакви условия, ако човек влезеше при германски индустриалец с такава значка на ревера, получаваше заявката.

И въпреки че тефтерът му беше пълен с поръчки, а моливът не спираше да пише, в месеците преди германците да завладеят Полша през 1939, и Оскар усещаше наближаващия исторически прелом и бе поблазнен да стане част от него.

Каквито и да са били мотивите на Оскар да се присъедини към партията на Хенлайн, когато дивизиите навлязоха в Моравия, той веднага усети голямо разочарование от националсоциалистите, толкова бързо и многостранно, колкото след първата година на брака. Изглежда си бе мислил, че нашествието ще позволи да се образува някаква братска Судетска република. В по-късни изявления казваше, че бил ужасен от издевателствата на новия режим над чешкото население, от мародерствата с чешко имущество. Първите изяви на бунт от негова страна се появиха още в самия зародиш на този световен конфликт и без съмнение протекторатът над Бохемия и Моравия, който Хитлер обяви от замъка Храдчани през 1939 година, го изненада с ранните проявления на тирания и господство.

Освен това мненията на хората, които най-много ценеше — на Емили и на отчуждения му баща, — не бяха плод на велико тевтонско въодушевление и предсказваха, че Хитлер няма да успее. Тези мнения не бяха научни, но и Оскаровото не беше научно. Емили вярваше така, както само селяните могат да вярват, че този човек ще бъде справедливо наказан, задето се прави на Господ. Старият хер Шиндлер, поне както една леля разказваше на Оскар, се позоваваше на основни исторически принципи. Съвсем наблизо до Бърно се намираше реката, при която Наполеон бе победил в битката при Аустерлиц. И какво се случи с този победител след това? Превърна се в обикновен човек, отглеждащ картофи на някакъв остров сред Атлантическия океан. Същото ще стане и с това човече. Съдбата, казваше хер Шиндлер старши, не е въже без край. Това е парче ластик. Колкото повече дърпаш напред, толкова по-силно то те дърпа към изходната ти точка. На тази истина животът, бракът и икономическата криза научиха хер Шиндлер, един неуспял съпруг и обикновен земен човек.

Но може би неговият син Оскар все още не беше подчертано враг на системата. Една вечер през онази есен младият хер Шиндлер отиде на парти в санаториум сред хълмовете извън Острава, съвсем близо до полската граница. Домакинстваше управителката на санаториума, клиент и приятел, който Оскар бе открил на път. Тя го запозна с един слаб, представителен германец, Еберхард Гебауер. Говориха за бизнес и за това, какви ходове могат да предприемат Франция, Великобритания и Русия. После си взеха бутилка и се уединиха в празна стая по предложение на Гебауер, за да си поговорят на спокойствие. Насаме Гебауер се представи като офицер от Абвера, разузнавателната служба на адмирал Канарис, и предложи на новия си приятел работа в чуждестранната секция на Абвера. Оскар имаше банкови сметки отвъд границата в Полша, а също и в Южна и Горна Силезия. Би ли се наел да събира военна информация за Абвера от тези райони? Гебауер призна, че за интелигентността и дружелюбието на Оскар е научил от домакинята. С тези свои качества той би могъл да прави и свои наблюдения на индустриални и военни структури, но също и да събира сведения от всички полски германци, с които успее да се запознае в ресторанти, барове или при бизнес срещи.

Човек би извинил младия Оскар, задето се е съгласил да работи за Канарис, защото като агент на Абвера се спасява от военна служба. В това се криеше хубавата страна на предложението. А може би освен всичко е вярвал, че настъплението на Германия в Полша е правилно. Както слабия офицер, който седеше на леглото и си пийваше от бутилката, така и той сигурно все още одобряваше национализма, макар да не одобряваше неговата върхушка. Според Оскар Гебауер може би все още запазваше някакъв морален облик, защото той и неговите приятели се считаха за прилежни християни. Макар че все пак планираха настъплението в Полша, те ненавиждаха Химлер и СС, за които (доста високомерно) смятаха, че се състезават с тях за душите на германците.

По-късно друго ръководство щеше да определи докладите на Оскар като точни и заслужаващи внимание. При своите пътувания по поръчка на Абвера той демонстрираше истински талант да измъква информация от хората при социални контакти, на масата за вечеря, по време на коктейл. Не можем да преценим истинската, стойност на събраното за Гебауер и Канарис, но той хареса Краков и разбра, че градът макар и не голям индустриален център, е прекрасен средновековен паметник с множество металургически, текстилни и химически фабрики в покрайнините.

Колкото до немоторизираната полска армия, нейните тайни бяха очевидни.

Втора глава

В един късен октомврийски ден на 1939 година двама германски офицери от гренадирски полк влязоха в магазина на „Дж. К. Буххайстер и Ко“ на улица „Страдом“ в Краков и настояха да купят няколко топа скъп плат и да го изпратят у дома си. Управителят, евреин с пришита звезда на сакото, им обясни, че „Буххайстер“ не продават на дребно, а снабдяват шивашките фабрики и складовете за търговия на едро. Ала не успя да убеди младежите да не вземат топовете. Когато най-сетне дойде ред да уредят сметките все пак, те като на шега извадиха баварска банкнота от 1858 година и германски окупационен бон от 1914. „Съвсем нормални пари.“ Това каза единият от тях, който се разплащаше със счетоводителя евреин. Те бяха здрави млади мъже, прекарали в учения пролетта и лятото, а после победоносно влезли в чужда територия и сега се разпореждаха като господари. Счетоводителят се съгласи със сделката и ги изпрати, преди да чукне сумата на касата.

По-късно германският финансов инспектор, единият от двамата отговарящи за „Буххайстер“, назначен от далновидно изфабрикуваната агенция „Източен Тръст“ за контрол над еврейския бизнес, посети магазина. Другият беше Сеп Ауе, служител по надзора, един малко амбициозен мъж на средна възраст. Младият човек обаче искаше да пробие в кариерата. Той провери счетоводните книги и касата. Извади банкнотите без стойност. Какви, по дяволите, бяха тези боклуци?

Когато счетоводителят разказа историята, инспекторът го обвини, че е подменил злотите с тези остарели банкноти. Още по-късно в склада на „Буххайстер“ пробивният млад човек докладва на Сеп Ауе и му каза, че те трябва да отговарят в службата по сигурност.

Хер Ауе и младият ревизор знаеха, че по този начин ще изпратят счетоводителя в затвора на улица „Монтелупих“. Ревизорът смяташе, че така ще дадат добър урок на останалите евреи в „Буххайстер“. Но тази идея не се понрави на хер Ауе, който имаше лични причини да е пристрастен, защото неговата баба беше еврейка, ала все още никой не бе открил това.

Ауе изпрати едно момче от канцеларията със съобщение за Ицхак Щерн, главния счетоводител на „Буххайстер“, който лежеше вкъщи болен от грип. Назначението на Ауе беше по-скоро политически въпрос и на него му липсваше професионален опит. Сега искаше Щерн да дойде и да провери сделката с топовете плат. Тъкмо беше изпратил съобщението и в кабинета му влезе секретарката и съобщи, че някой си господин Оскар Шиндлер чака отвън, като твърди, че има уговорена среща. Ауе излезе в чакалнята и видя един висок млад мъж, спокоен като голямо куче, да пуши безкрайно търпеливо. Двамата се бяха запознали на едно парти предната вечер. Оскар бе с някаква германка, Ингрид, служителка по надзора, какъвто бе и самият Ауе, в голяма еврейска железарска фабрика, наречена „Ч“. Двамата с Шиндлер бяха страхотна двойка, а пък тази Ингрид явно бе много влюбена, имаше собствен стил и по-важното — много приятели в Абвера.

Хер Шиндлер искаше да започне бизнес в Краков. В текстилната промишленост може би, предположи Ауе. Не само при производството на униформи. Полският пазар е достатъчно голям, за да осигури много поръчки за нас. Каза му, че е добре дошъл да огледа „Буххайстер“ и не предполагаше, че на следващия ден, в два часа следобед, ще съжалява за това пиянско предложение.

Шиндлер разбра, че хер Ауе е преосмислил нощното си предложение и ако господин главният ревизор…

Хер Ауе възрази и разведе Шиндлер из складовете, а после прекосиха двора и отидоха към предачното отделение, където върху големи топове се навиваше златиста материя. Шиндлер попита дали господин надзирателят има някакви проблеми с поляците. „Не, те ни съдействат“, отвърна Сеп. Малко са объркани, такава е реакцията им. Все пак това не е обикновена фабрика за муниции.

Хер Шиндлер изглеждаше като човек със стабилни връзки, така че Ауе не можа да се въздържи да не опипа почвата. Попита дали Оскар е близък с господата от Главната прокуратура. Дали познава генерал Юлиус Шиндлер например? Може би генерал Шиндлер е негов роднина?

Това е без значение, каза с обезоръжаващо спокойствие хер Шиндлер. (Всъщност генерал Шиндлер не му беше роднина.) Генералът не е толкова лош човек, колкото някои други, сподели Оскар.

Ауе се съгласи. Но той никога нямаше да може да вечеря с генерал Шиндлер или пък да пийне с него. В това беше разликата.

Върнаха се в кабинета и видяха Ицхак Щерн, счетоводителя на „Буххайстер“, който седеше на един стол, предложен му от секретарката, прикриваше устата си с кърпичка и кашляше жестоко. Той се изправи, сякаш прикри гърдите си с ръце, и с широко отворени очи погледна към двамата завоеватели, които се приближиха, подминаха го и влязоха в кабинета. Тук Ауе предложи питие на Шиндлер, остави го да се грее на огъня и като се извини, излезе навън, за да поговори с Щерн.

Той беше много слаб, съвсем сух и имаше вид на учен. Приличаше на тълкувател на Талмуда, но също и на европейски интелектуалец. Ауе му разказа за счетоводителя и за двамата офицери и за предложението на младия ревизор. Извади от касата и двете банкноти, баварската от 1858 и бона от 1914.

— Мисля си, че би могъл да въведеш счетоводна процедура, която да се справя с подобни случаи — рече му Ауе. — Такива неща сигурно стават често в Краков.

Ицхак Щерн взе банкнотите и ги огледа внимателно. После каза на господин надзирателя, че вече е развил такава процедура. Без да се усмихне, без дори да му мигне окото, приближи до камината в другия край на стаята и хвърли банкнотите, после се изкашля и разрови огъня с ръжена.

— Такива сделки записвам в графата за ползи и загуби в перото „Безплатни мостри“ — каза той. От септември насам май имаше доста „безплатни мостри“.

Ауе харесваше безстрастния, ефективен начин, по който Щерн се оправяше с веществените доказателства. Започна да се смее, виждайки в крехките черти на счетоводителя всички оплетени краковски трудности, лукавото у един малък град. Само местен човек познава истинските проблеми. Във вътрешния кабинет седеше хер Шиндлер и се нуждаеше от информацията на местен човек.

Ауе поведе Щерн към другия кабинет, за да го запознае с Шиндлер. Високият, внушителен германец стоеше прав и се взираше в огъня, а в ръка държеше незатворено шише. Първото нещо, което Щерн си помисли, беше: „Това е германец, който не може да се разиграва.“ Ауе носеше значката на фюрера, свастиката, така небрежно, както човек би носил значката на някой колоездачен клуб. Но голямата колкото монета значка на стройния Шиндлер улавяше светлината в черния си емайл. Тази дреболия, а също и общото внушение за състоятелност сякаш бяха символи на есенните проблеми на Щерн — един полски евреин, болен от грип.

Ауе ги запозна. Според вече издадения закон от губернатора Франк, Щерн трябваше да докладва:

— Трябва да ви кажа, господине, че аз съм евреин.

— Е — изръмжа хер Шиндлер, — аз пък съм германец и с това приключваме въпроса.

Ами добре, почти на глас изрече Щерн, докато все така прикриваше устата си с кърпичката. Махнете закона в такъв случай.

Защото сега, само на седмата седмица от новия режим, Ицхак Щерн вече беше човек, който се подчиняваше на повече от един закон. Ханс Франк, генерал-губернатор на Полша, беше издал няколко указа и бе подписал шест ограничителни закона, като остави местният управител, генерал-майор д-р Вехтер, да допълни другите. Освен че трябваше да декларира произхода си, Щерн трябваше винаги да носи опознавателна карта за самоличност, белязана с жълта лента. Докато Щерн стоеше и кашляше пред Шиндлер, от три седмици вече действуваха забрани за приготовлението на традиционни еврейски гозби и имаше нареждания за принудителен труд. И официалното определение за Щерн като за „третокачествено същество“ беше нещо повече от определението за обикновения поляк не евреин.

Накрая с указ от осми ноември бе разпоредено общо регистриране на всички евреи от Краков, което трябваше да приключи до двадесет и четвърти същия месец.

Със своя спокоен, философски настроен ум Щерн предчувстваше, че тези укази ще продължат ще ограничат и предопределят начина му на живот, дори самото му дишане. Повечето краковски евреи бяха като него. Някакво ужасно зло наближаваше — евреи от щетлите (селца, обитавани изключително от евреи) докарваха до града, за да ринат въглища, интелектуалци изпращаха на село, за да вадят цвекло. От време на време имаше и по някое клане, като например онова в Турск, когато войници от СС задържали хора на работа по моста целия ден, а после ги натикали в синагогата и ги застреляли. Винаги щяха да се намерят такива „нетипични примери“. Но положението щеше да се закрепи, расата щеше да оцелее чрез молби и подкупи на властниците.

Щерн обаче не беше от оптимистите. Не мислеше, че правосъдието ще постигне някаква точка на разбирателство с местните хора. Защото това бяха най-страшните години. И така, макар да не знаеше, че предстоящият пожар ще бъде по-различен и по-силен, той вече с нежелание мислеше за бъдещето. „Толкова по-добре за вас, господин Шиндлер, можете да правите малките си театрални жестове за човешкото равноправие!“

Този човек, каза Ауе, като го представи, е дясната ръка на „Буххайстер“. Има добри връзки в местните бизнес среди.

Не беше удачно Щерн да спори с Ауе в този момент. Но все пак си помисли, че надзирателят преувеличава, за да се докара пред видния гост.

Ауе се извини и излезе.

Когато остана насаме с Щерн, Шиндлер измърмори, че би бил благодарен, ако счетоводителят му даде информация за местния бизнес. Като преценяваше Оскар с поглед, Щерн предложи хер Шиндлер да говори с шефовете от „Източен Тръст“.

— Те са разбойници — рече хер Шиндлер дружелюбно. — Освен това са и бюрократи. А аз искам свобода — той вдигна рамене. — Аз съм капиталист по природа и мразя ограниченията.

Така Щерн и самообявилият се капиталист завързаха разговор. Щерн се оказа истински извор на информация: изглежда, имаше приятели и роднини във всяка фабрика из Краков — текстилни, за конфекция, захарни, железарски. Хер Шиндлер беше впечатлен и извади плик от горното джобче на сакото си.

— Знаеш ли една фабрика, която се нарича „Рекорд“? — попита той.

Ицхак Щерн бе чувал за нея. Каза му, че е банкрутирало предприятие. Произвеждаше някога емайлирани съдове. След банкрута някои преси за метал бяха конфискувани и сега производството бе предимно на снаряди — една частица от истинския капацитет на предприятието. Ръководител беше роднина на предишния собственик. Щерн каза, че брат му е представител на швейцарска компания, която е главен кредитор на „Рекорд“. Щерн знаеше, че не е забранено да изкаже братската си гордост, а после и да изрази леко негодувание.

— Лошо са управлявали това предприятие — каза накрая той.

Оскар Шиндлер пусна плика в скута на Щерн.

— Това е техният баланс. Кажи ми какво мислиш.

Ицхак каза, че, разбира се, хер Шиндлер трябва да попита и други хора. Оскар се съгласи, но каза, че цени неговото мнение.

Щерн прегледа бързо баланса и после, след триминутно задълбочаване, сякаш усетил тегобната тишина, вдигна поглед и видя, че очите на хер Оскар Шиндлер са се вторачили изпитателно в него.

Нормално бе за хора като Щерн да притежават онази древна проницателна способност да надушат отдалече милосърдния иноверец, който можеше да се използва като буфер или частично спасение от жестокостите на другите му събратя. Това бе някакво предчувствие за местоположение на спасителен покрив, за потенциално убежище. Оттук нататък възможността хер Шиндлер да се окаже истинско спасение ще витае из разговора, така както недоловим сексуален повей витае в разговор между мъж и жена на приятно парти. Това предчувствие бе по-силно при Щерн, отколкото при Шиндлер, ала все пак нищо не бе споменато направо, може би за да не се разруши съвсем крехката връзка.

— Бизнесът е добър — каза Щерн. — Бихте могли да говорите с брат ми. Освен това има възможност и за военни поръчки…

— Точно така — промърмори хер Шиндлер.

Защото веднага след падането на Краков, дори преди още да бе приключила обсадата на Варшава, бе създаден инспекторатът по военните поръчки към кабинета на генерал-губернатора на Полша. Неговите задължения бяха да сключва договори с подходящи индустриалци за доставки на военна екипировка. Във фабрика като „Рекорд“ можеха да се произвеждат войнишки и кухненски съдове. Инспекторатът се ръководеше от генерал-майор Юлиус Шиндлер от Вермахта, Щерн знаеше това. Затова си позволи да попита Оскар дали не бяха роднини. „Опасявам се, че не…“ бе отговорил Шиндлер, но по такъв начин, сякаш не искаше това да се разчуе.

Във всеки случай, бе казал Щерн, дори само основното производство на „Рекорд“ носи чисто повече от милион злоти годишно, а пък набавянето на преси и пещи може да стане сравнително лесно. Зависи от възможностите на хер Шиндлер да получи кредити.

Емайлното производство бе по-близо до интересите на Шиндлер, отколкото текстилното. Той разказа накратко, че семейството му е имало фабрика за селскостопански машини, така че разбира донякъде от парни преси и тем подобни.

Повече на Щерн не му дойде на ума да попита защо един елегантен германски предприемач би искал да говори с него за бизнес. Много срещи като тази бяха осъществявани от неговите събратя по раса и обичайната обмяна на информация не бе тяхна единствена цел. Той обясни най-подробно как Търговската камара ще подходи към таксата за даване под наем на банкрутиралото предприятие. Даване под наем с възможност за закупуване — това беше по-добре, отколкото да си служител по надзора. Като надзирател човек бе изцяло зависим от Министерството на икономиката.

Щерн понижи глас и си позволи да каже:

— Ще откриете обаче, че сте зависим от хората, които наемате…

Шиндлер се усмихна.

— Откъде знаеш всичко това? За крайните цели?

— Прочетох го в един брой на „Берлинер Тагблат“. Все още е разрешено на евреите да четат германски вестници.

Шиндлер продължи да се смее, протегна ръка и я сложи на рамото на Щерн.

— Така ли? — попита той.

Всъщност Щерн знаеше всичко това, защото Ауе бе получил дълги наставления от Еберхард фон Ягвиц, райхсекретар на Министерството на икономиката, в които се описваха стъпките, необходими за германизацията на всички сфери на бизнеса. Ауе го бе оставил на Щерн, за да отсее най-важното от документа. Фон Ягвиц повече тъжно, отколкото ядовито, констатираше, че ще има натиск от страна и на други партийни органи и структури, като Канцеларията на главния райхсекретар Хайдрих например, за германизация не само на собствеността, но и на управленските кадри и на работната ръка също. Колкото по-скоро германските надзиратели заменят управителите евреи, толкова по-добре. Разбира се, винаги трябваше да се поддържа равнището на производство.

Накрая хер Шиндлер прибра в горното си джобче баланса на „Рекорд“, изправи се и поведе Ицхак Щерн към главната канцелария. Постояха тук малко сред машинописки и чиновници, колкото да се настроят философски, така както обичаше да прави Оскар. Точно тук той засегна въпроса за корените на християнството, които се криеха в юдаизма; един въпрос, който може би поради някогашната му дружба с момчетата от семейство Кантор от Цвикау занимаваше съзнанието му. Щерн говореше спокойно, изчерпателно, ерудирано. Той бе публикувал статии по сравнителна теология в много вестници. Оскар, който сам се мислеше за философ, видя истински специалист по въпроса. Ученият Щерн, смятан от мнозина за педант, разбра, че познанията на Оскар са повърхностни; иначе будният му мозък не е научно обигран. Не че Щерн щеше да изкоментира тези свои заключения. Бе положена основата на една странна, необяснима дружба. В няколко минути само Щерн започна да прави аналогии с историята, така както бащата на Оскар бе правил, и си доказваше защо Адолф Хитлер нямаше да успее в начинанията си.

Думите просто се изплъзнаха от устата на Щерн. Останалите евреи в канцеларията сведоха глави и заровиха погледи в бумагите си. Хер Шиндлер обаче не изглеждаше обезпокоен.

В края на разговора им Оскар изрече нещо, което звучеше поновому. Той каза, че във времена като тези за църквите сигурно е много трудно да продължават да убеждават хората, че техният небесен отец го е грижа за смъртта дори на едно врабче. Хер Шиндлер — че не би искал да е проповедник в такава епоха, когато животът не струва дори колкото пакет цигари. Щерн се съгласи, но добави в тон с цялата дискусия, че библейската алюзия, която хер Шиндлер прави, може да се вмести в един стих от Талмуда, в който е казано, че онзи, който спаси и един човешки живот, спасява целия свят.

— Разбира се, разбира се — рече Оскар Шиндлер.

Правилно или не, Ицхак винаги си мислеше, че именно тогава бе пуснал подходящия камък в кладенеца. Тогава бе взето и жизненоважно решение.

Трета глава

Има още един краковски евреин, който разказва за срещата си с Шиндлер през есента на 1939 година и за това, как едва не го е убил. Името на този човек е Леополд (Полдек) Пфеферберг. Той бил лейтенант от полската армия по време на онези трагични военни действия. След като бил ранен в крака в битката при река Сан, той покуцал известно време из полската болница в Пшемисъл, помагайки на останалите пострадали. Бил завършил Ягелонския университет в Краков с диплома по физическа култура и без да е лекар, имал някои познания по анатомия. Бил издръжлив, самоуверен двадесет и седем годишен мъж и як като камък.

С още стотина други пленени полски офицери от Пшемисъл Пфеферберг бил подкаран към Германия, но влакът им стигнал до неговия роден Краков, където ги свалили и откарали в чакалнята на гарата, за да изчакат нов. Домът му бил на десет преки от гарата. За буен млад човек било истинско предизвикателство да не може да отиде до улица „Павиа“ и оттам да хване трамвай №1 до дома. А и простоватият войник от охраната на Вермахта представлявал истинско изкушение.

В джоба си Пфеферберг имал документ, подписан от германски лекари от Пшемисъл, в който се казвало, че може да се движи свободно из града с болнични данни за ранените и от двете армии. Разрешителното било страшно представително, с подписи и печати. Затова още на момента го извадил и го пъхнал под носа на охраната.

— Можеш ли да четеш на немски? — смело попитал Пфеферберг.

Тази игра обаче трябва да се изиграе съвсем точно. Нужно е да си млад, много убедителен, да си запазил (въпреки тоталната загуба) типично полската самоувереност, която се е предала от множеството аристократи на офицерите в армията, та дори и на онези от тях, които са евреи.

Часовоят примигнал. Разбира се, отговорил, че може да чете на немски. Ала след като взел документа, го хванал така, сякаш въобще не може да чете — като филия хляб. Пфеферберг обяснил на немски, че според документа има право да излиза и да се грижи за болните. Но всичко, което войникът виждал, били многото печати. Изглеждало му като официален документ. Просто кимнал към вратата…

Пфеферберг бил единственият пътник в №1 тази сутрин. Нямало още шест часа. Кондукторът му дал билет, без да му обърне особено внимание — в града имало все още много полски войници, неоткарани от Вермахта. От офицерите се искала само регистрация.

Трамваят завил покрай „Барбакан“, минал през древната порта, спуснал се по улица „Флорианска“ към църквата „Св. Мария“, прекосил централния площад и след пет минути вече бил на улица „Градска“. Когато наближил дома на родителите си на №48, по детски навик скочил още в движение от трамвая, като гледал инерцията да го приземи с леко тупване право пред вратата на сградата.

След бягството си Полдек заживя доста неудобно по апартаментите на приятели, като се отбиваше от време на време на „Градска“ №48. Еврейските училища дори бяха отворени за кратко време — само след шест седмици щяха пак да ги затворят — и той се върна на работа. Беше сигурен, че Гестапо ще го потърси по-късно и се записа за купони. Започна да продава бижута като посредник и свои, на черно, по централния пазар на Краков, под арките на „Сукениче“ и под островърхите кули на „Св. Мария“. Търговията вървеше сред поляците, а още повече сред полските евреи. Имаха диплянки с толкова много отменени купони, които им определяха месни дажби две трети от това, което получаваха „арийците“, или пък половината масло от възприетото количество. Всички купони за ориз и шоколад бяха напълно отменени. И така черният пазар, действувал по време на вековната окупация и на няколкото десетилетия полска независимост, се превърна в източник на храна и доход, а също и в начин за съпротива на достопочтените буржоа и по-специално на хора като господин Леополд Пфеферберг, които бяха доста прагматични.

Той планираше в скоро време да се отправи на ски през Закопане в Татрите, да прекоси Словакия и от там да спре в Унгария или Румъния. Беше екипиран за прехода, защото бе член на полския национален отбор по ски. На една полица над кахлената печка в апартамента на майка си бе поставил елегантен пистолет двадесет и втори калибър — надеждна защита и на прехода, и в случай че Гестапо го изненада у дома.

Именно с тази играчка със седефена дръжка Пфеферберг едва не уби хер Шиндлер в онзи ноемврийски ден. По това време Шиндлер, в официален двуреден костюм и с лъскава значка на ревера, реши да посети госпожа Мина Пфеферберг, майката на Полдек, и да й предложи комисионна. Бяха му дали хубав модерен апартамент на улица „Страшевски“ от имперската комисия по настаняванията. Преди това апартаментът бил собственост на еврейското семейство Нусбаум. Тези изселвания ставаха без каквито и да било компенсации на предишните собственици. В деня, когато дойде Оскар, госпожа Мина Пфеферберг тъкмо се притесняваше, че същото ще сполети и нейния апартамент на улица „Градска“.

Много приятели на Шиндлер твърдяха по-късно, че Оскар отишъл да търси онеправданото семейство в Подгурже и им дал като компенсация близо петдесет хиляди злоти. С тези пари семейство Нусбаум успяло да избяга в Югославия. Макар че това непотвърдено деяние рисува в добра светлина Оскар, трябва да го възприемем като „възможно“. Петдесет хиляди злоти са сами по себе си значително „кривване“ от нормалния път, но Оскар щеше да предприеме и други такива криввания преди Коледа. Някои негови приятели дори щяха да кажат по-късно, че у Оскар щедростта е като болест, дори като страст. На таксиметровите шофьори плащаше сума два пъти по-голяма от това, което отчиташе броячът. Трябва да отбележим още нещо: той мислеше, че имперските служби по настаняването са несправедливи и сподели това и с Щерн. Смяташе ги за несправедливи даже и в тази тиха есен, преди още режимът да е сериозно застрашен.

Така или иначе госпожа Пфеферберг нямаше представа какво прави пред вратата й този висок и елегантен германец. Можеше да е по следите на сина й, който точно в този момент беше в кухнята. Можеше да е дошъл да конфискува апартамента й, антиките и френските гоблени.

Всъщност преди декемврийския празник Ханука германската полиция щеше по нареждане на службите по настаняване да застане на вратата на Пфеферберг и да ги изгони треперещи на тротоара на улица „Градска“. Когато госпожа Пфеферберг помолила да отиде да си вземе палтото, й отказали, а пък когато господин Пфеферберг се отправил към един шкаф, за да вземе старинен златен часовник на фамилията, направо го ударили по лицето. После Херман Гьоринг казвал: „Виждал съм ужасни неща в миналото: дребните шофьори и търгаши изкараха от тези сделки толкова много пари, че сега имат около половин милион.“ Ефектът от подобни мародерства, като вземането на златния часовник на господин Пфеферберг например, върху моралните устои на Партията може би е притеснявал Гьоринг. Но през онези дни в Полша Гестапо не носеше отговорност за имуществото в конфискуваните апартаменти.

Когато хер Шиндлер се появи на площадката на втория етаж, семейство Пфеферберг все още бяха собственици на апартамента, макар не постоянно живееха под напрежение.

Госпожа Пфеферберг и нейният донякъде в нелегалност син тъкмо разговаряха сред мостри и топове плат и тапети (тя работеше в областта на обзавеждането), когато хер Шиндлер почука. Леополд не се уплаши много. Апартаментът имаше два входа — вратата за гости и вратата към кухнята бяха една срещу друга на стълбищната площадка. Той отиде в кухнята и погледна през един процеп на вратата. Видя, че посетителят е доста снажен и че има модерен костюм. Върна се при майка си в дневната. Каза й, че според него е дошъл някой от Гестапо. Когато го пуснеше през входа за гости, той щеше да се измъкне през другия.

Госпожа Мина Пфеферберг трепереше. Тя отвори вратата за посетители. Разбира се, ослушваше се много внимателно за шумове в коридора.

В това време Пфеферберг грабна пистолета, затъкна го в колана си и се канеше да отвори вратата така, че звукът да съвпадне с влизането на хер Шиндлер. Но беше глупаво да се измъкне, преди да е разбрал за какво е дошъл германецът. Можеше да се наложи да го убие и да последва общо бягство на семейството в Румъния.

Ако тогава някаква магнетична сила бе накарала Пфеферберг да стреля, убийството, а после и бягството щяха да са съвсем обичайни и напълно в реда на нещата за историческите събития през онзи месец. За кратко време щяха да скърбят за хер Шиндлер, а после щяха набързо да отмъстят за него. И, разбира се, това щеше да бъде краят на всички начинания на Оскар. И там някъде в Цвикау щяха да питат: „Беше ли женен?“

Гласът му изненада семейство Пфеферберг. Беше деликатен, в тон със същината на работата, сякаш искаше някаква услуга. За шест седмици те бяха свикнали само със заповеди и жестоки конфискации. А този човек сякаш бе приятелски настроен. Това някак си беше още по-лошо. Но същевременно ги заинтригува доста.

Пфеферберг отново се измъкна от кухнята и се скри зад двойната врата на трапезарията. Виждаше малко от германеца. Той попита: „Вие ли сте госпожа Пфеферберг? Господин Нусбаум ви препоръча. Тъкмо се настаних в апартамент на улица «Страшевски» и бих искал да го обзаведа наново.“

Мина Пфеферберг държеше посетителя на вратата. Тя заговори така несвързано, че синът й я съжали и се появи откъм трапезарията, а сакото му беше закопчано над оръжието. Той покани гостенина да влезе и същевременно прошепна на майка си няколко окуражителни думи на полски.

Сега Оскар Шиндлер се представи. Като че ли го преценяваха, а синът взимаше просто някои предпазни мерки. Пфеферберг бяха истински консервативни славяни и от уважение Шиндлер заговори на сина като на преводач.

— Жена ми пристига от Чехословакия — каза той — и искам да пренаредя апартамента така, както на нея би й харесало.

Каза, че семейство Нусбаум са поддържали апартамента в отлично състояние, но, изглежда, са харесвали тежките драперии и доста мрачните цветове. Госпожа Шиндлер харесва по-лек стил — малко френско, малко шведско.

Госпожа Пфеферберг вече бе дошла на себе си и успя да каже, че не знае дали ще успее — наближаваше Коледа и имаше много работа… Леополд усещаше, че тя инстинктивно отказва да работи за германски клиенти, но през тези дни може би германците бяха единствените, които се интересуваха от дизайн и интериор. А госпожа Пфеферберг имаше нужда от голяма поръчка — съпругът й бе уволнен от работа и сега работеше за милостиня в еврейското бюро за взаимопомощ.

Само след две минути мъжете разговаряха като приятели. Пистолетът на Пфеферберг сега стоеше само за украса и щеше да чака за по-нататък. Без съмнение госпожа Пфеферберг щеше да се заеме с апартамента на Шиндлер, без да се притеснява за разходите. Когато се разбраха за това, Оскар предложи Леополд Пфеферберг да го посети, за да си поговорят и по други въпроси.

— Може да ме посъветвате относно закупуването на някои местни стоки — каза хер Шиндлер. — Например като вашата елегантна синя риза. Не знам откъде да се снабдявам — разбира се, имаше доста лукавост в прямотата му, но Пфеферберг оцени жеста. — Магазините, както знаете, са празни — промърмори тихо Оскар.

Леополд Пфеферберг беше от онези млади хора, които оцеляваха, защото рискуваха.

— Хер Шиндлер, тези ризи са много скъпи. Нали разбирате? Струват по двадесет и пет злоти.

Бе повишил цената пет пъти. Изведнъж на лицето на Шиндлер се появи щастливата усмивка на познавач — това обаче не застраши крехкото им приятелство, нито пък накара Пфеферберг да си спомни, че е въоръжен.

— Може да ви намеря някоя и друга — продължи Леополд, — ако ми дадете номера. Но се опасявам, че приятелите ми ще поискат плащането предварително.

Усмивката още се таеше в очите и в ъгълчетата на устата на хер Шиндлер, когато той извади портфейла си и даде на Пфеферберг двеста райхсмарки на ръка. Сумата беше толкова надута, че дори при инфлационните цени на Пфеферберг с нея можеше да се купят ризи за една дузина милионери. Но Пфеферберг познаваше играта и дори не му мигна окото.

— Дайте ми мерките си — каза той.

Седмица по-късно Пфеферберг отнесе дузина копринени ризи в апартамента на улица „Страшевски“. Там се запозна с красива германка, която му представиха като служителка по надзора на една краковска железарска фабрика. После Пфеферберг бе видял Оскар в компанията на една руса полска красавица с големи очи. И да имаше госпожа Шиндлер, тя не се появи дори след като госпожа Пфеферберг обнови апартамента. Самият Пфеферберг стана връзката на Шиндлер с пазара за луксозни стоки — коприна, мебели, бижута. Този пазар процъфтяваше в старинния град Краков.

Четвърта глава

Вторият път, когато Ицхак Щерн се срещна с Оскар Шиндлер, бе в едно декемврийско утро. Молбата на Шиндлер до Полската промишлена палата вече бе заведена, а Оскар можеше да си позволи да посети канцелариите на „Буххайстер“ и след като поговори с Ауе, да застане до бюрото на Щерн и да съобщи с опиянен от щастие глас, плясвайки с ръце: „Утре започваме! На улица «Йосиф и Исак» ще се чуе за това!“

Всъщност в Казимеж имаше улици и „Йосиф“, и „Исак“. Имаше ги във всяко гето, а Казимеж беше старото гето на Краков. Някога това беше истински остров, даден на еврейската общност от Казимеж Велики, а сега представляваше спретнато предградие, скътано на един завой на река Висла.

Хер Шиндлер се надвеси над Щерн и той усети в дъха му мирис на щастие, и на бренди. Щерн си помисли дали хер Шиндлер знае, че нещо ще се случи на улиците „Йосиф“ и „Исак“ в Казимеж, или просто си играе с тези имена.

Във всеки случай от разочарование на Щерн му се повдигна. Хер Шиндлер се перчеше с някакъв удар, надуваше се, сякаш искаше да го сложи на място.

Беше трети декември. Когато Оскар каза „утре“, Щерн реши, че той няма предвид четвърти, а някакво „утре“, което гадателите и пияниците използват, за да кажат, че нещо ще стане или би трябвало да стане. Малцина само, които чуха полупиянската закана на хер Шиндлер, я възприеха буквално. Някои си приготвиха вързопчетата и се преместиха със семействата си оттатък реката в Подгурже.

Що се отнася до Оскар, той усещаше, че е съобщил важната новина малко рисковано. Бе я получил поне от два източника, нови приятели. Единият бе полицейски офицер, прикрепен към персонала на оберфюрера от СС Шернер, сержант Херман Тофел. Другият, Дитер Редер, беше от службата на шефа на СД Чурда. И двамата бяха от типа състрадателни офицери, които Оскар винаги успяваше да надуши.

Въпреки това никога не можа да обясни причините, поради които заговори пред Щерн през онзи декемврийски ден. По-късно казваше, че по време на германската окупация в Бохемия и Моравия е виждал такова заграбване на еврейско и чешко имущество от райони, определени за германски, че моментално загубил всякаква вяра в новия строй. Фактът, че издаде тази информация на Щерн, дори повече от непотвърдената история за семейство Нусбаум, илюстрираше неговата съдба.

Навярно той, както и евреите в Краков, е вярвал, че след първоначалната жестокост режимът ще се укроти и ще остави хората да дишат. Ако нападенията и погромът, предизвикани от СС, се притъпяха с малко предварителна информация, то може би здравият разум щеше да възтържествува през пролетта. В края на краищата, мислеха си и евреите, и Оскар, германците са цивилизован народ.

Нападението на СС на Казимеж предизвика у Оскар дълбока погнуса. Все пак това не пролича твърде на повърхността, където той трупаше пари, забавляваше се с жени или вечеряше с приятели, ала го засегна, загнезди се у него и се превърна във фикс идея колкото по-ясно се показваха намеренията на управляващата сила. Донякъде операцията трябваше да е нападение за изземване на бижута и кожи. Щеше да има и опразвания на някои къщи и апартаменти в граничната линия между Краков и Казимеж. Освен тези материални цели първата Акция трябваше да послужи и като един вид предупреждение за уплашените хора от стария еврейски квартал. За тази цел, Редер бе прошушнал на Оскар, малка група от специалните войски щеше да пристигне от Страдом в Казимеж с камионите на местната полиция и СС.

Шест специални щурмови отряда дойдоха в Полша заедно с армията завоевателка. В тяхното наименование се долавяха доста нюанси. Най-точният превод на името им е „Отряд със специално предназначение“. В немското Einsatz обаче се крие и друг смисъл, който означава „предизвиквам с ръкавица за дуел на честта“. Тези взводове се набираха от СД — службата за сигурност на Хайдрих. На тях им беше вече ясно, че имат големи пълномощия. Водачът им каза само шест седмици преди това на генерал Кайтел, че „в генералгубернаторска Полша ще има жестока борба за национално оцеляване, която няма да се спре пред буквата на закона“. Според патетичния тон на лидерите „борба за национално оцеляване“ означаваше геноцид, както Einsatz означаваше „рицарски дуел“. Щурмоваците го знаеха добре.

Специалният отряд, който трябваше да осъществи акцията в Казимеж, беше елитен и щеше да остави на „чираците“ от краковската СС работата по претърсване за пръстени с диаманти и кожени палта. Самите те щяха да се заемат с далеч по-символична и радикална задача, която щеше да унищожи същината на еврейската култура — старинните синагоги на Краков.

За първата Акция очакваха да пуснат в действие щурмоваците, а също и местните специални СС отряди и службите за сигурност на началника от СД Чурда. Военните бяха постигнали съгласие с Хайдрих и останалите полицейски шефове да се изчака малко с операциите, докато Полша не премине от военно под цивилно управление. Тази процедура беше факт и рицарите на щурмовашките и специалните отряди на командосите бяха с развързани ръце да предприемат акции в еврейските гета с подобаващо расово отношение и професионална методичност.

В края на улицата, където се намираше апартаментът на Оскар, се извисяваше и недостъпната каменна стена на замъка Вавел, от който управляваше Ханс Франк. Ако искаме да си изясним бъдещето на Оскар в Полша, трябва да разгледаме и връзката на Франк с войниците от СС и СД, а също така и между Франк и краковските евреи.

Първо, Ханс Франк не командваше пряко войниците, които действуваха в Казимеж. Полицаите на Хайнрих Химлер бяха законодатели сами за себе си където и да действуваха. Освен че негодуваше от независимостта им, Франк не харесваше и поведението им по чисто практически причини. Към еврейското население той изпитваше толкова дълбоко отвращение, както може би никой друг в Партията, и смяташе прекрасния град Краков за непоносим именно поради многото евреи тук. Седмици преди това се бе оплакал, че висшите искат да използват Краков с неговата удобна жп система като сборище за изгонените евреи от Лодз и Познан. Ала той не вярваше, че щурмоваците и командосите могат да подобрят натегнатата обстановка със своите методи. Франк бе дълбоко убеден, а в някои моменти на каприз и самият Химлер вярваше, че трябва да има един огромен лагер за евреи, който да се намира до град като Люблин или в неговите околности поне, а още по-добре на остров Мадагаскар. Самите поляци винаги вярваха в Мадагаскар. През 1937 година полското правителство бе изпратило група да проучи този внушителен остров, така отдалечен от техните континентални европейски представи. Френското министерство по въпросите на колониите, управляващо Мадагаскар, бе склонно да преговаря на правителствено равнище за евентуална сделка, защото един Мадагаскар, заселен с европейски евреи, щеше да стане огромен пазар за експортни стоки. Южноафриканският министър на отбраната Осуалд Пироу известно време бе посредничил между Хитлер и Франция по въпроса за острова. Така че решението „Мадагаскар“ имаше дълга история. Ханс Франк залагаше на острова, а не на щурмоваците, защото техните внезапни нападения и кланета не можеха да изкоренят и заличат „нечовеците“ от Източна Европа. По време на обсадата на Варшава щурмоваците бесеха евреи в синагогите на Силезия, изтезаваха ги с вода, разбиваха домовете им в съботната вечер или на празници, режеха ритуалните къдрици на мъжете, палеха молитвените им шалове, изправяха ги до стените. Но тези неща бяха без значение. Историята показваше, обичаше да казва Франк, че преследваната раса обикновено надживява геноцида. Фалосът се оказваше по-бърз от пистолета.

Това, което никой не знаеше — нито партиите, нито образованите момчета от специалните отряди, които пътуваха в един камион, нито пък малко тъпичките от СС, пътуващи в друг камион, нито молещите се в синагогите през онази вечер, нито хер Оскар Шиндлер, който се прибираше към улица „Страшевски“, за да се преоблече за вечеря — това, което никой от тези хора не знаеше, а едва ли някой партиен функционер се е надявал за него, беше, че ще се намери един технологичен отговор на проблема. Химическото съединение, наречено „Циклон Б“, щеше да замести Мадагаскар.

Любимата актриса и режисьорка на Хитлер Лени Рийфенщал пристигна със снимачен екип в Лодз веднага след падането на града и видя как десетина евреи с ритуални къдрици и така нататък бяха разстреляни с автомати. Отишла право при фюрера, който бил отседнал в щаба на Южната армия, и му направила скандал. Това било значи — логиката, тежестта на числата, съблюдаването на общественото мнение карали щурмоваците да изглеждат глупаво. Но и Мадагаскар би изглеждал абсурден, ако бяха открити средства за прокарване на пътища към огромни лагери с европейски „нечовеци“, със съответните места за „отсяване“, които и най-изобретателният режисьор едва ли би открил.

Както самият Оскар бе предупредил Щерн в канцеларията на „Буххайстер“, войниците от СС водеха икономическа война от врата на врата на „Яков“ и на „Исак и Йосиф“. Разбиваха апартаменти, измъкваха съдържанието на шкафовете, разбиваха ключалките на бюра и скринове. Смъкваха бижута от пръсти, шии и каишки. На едно момиче, което не си даваше коженото палто, счупиха ръката, застреляха момче от улица „Темна“, което искаше да задържи ските си.

Някои от хората, които не знаеха, че СС не действува съобразно закона, щяха да подадат оплаквания на следващия ден. Надеждата им казваше, че може да попаднат на някой старши офицер, който не е загубил чувството си за мяра и който ще се засрами и дори ще накаже виновниците. Трябваше да се разследва случаят с момчето от улица „Темна“ и с жената, чийто нос бе счупен с палка.

Докато СС опустошаваше апартаментите, щурмоваците се отправиха към синагогата „Стара Божница“, строена през XIV век. Както и очакваха, тук откриха молещи се евреи с традиционните бради, ритуални кичури и шалове. Събраха някои не така религиозни евреи от близките апартаменти и ги докараха също в синагогата, сякаш искаха да видят отношението на едните към другите.

Сред докараните насила бе и гангстерът Макс Редлихт, който иначе никога не би прекрачил прага на древния храм, нито пък някой би го поканил да направи това.

Двата полюса на племето стояха пред мощехранителницата — в друго време едните биха се засегнали от присъствието на другите и обратно. Един офицер отвори мощехранителницата и извади пергаментовия свитък „Тора“. Уплашените хора от синагогата трябваше един по един да минат и да заплюят свещената книга. Не трябваше да хитруват: слюнката трябваше ясно да се види върху фината калиграфия.

Вярващите бяха по-разумни от тези невярващите, агностиците, либералите и модерните европейци. За щурмоваците бе съвсем очевидно как еманципираните храчат върху ръкописа и как се силеха да привлекат вниманието на войниците, сякаш казваха: „Ние сме твърде образовани, за да вярваме в тези глупости.“ На полицаите от СД им бяха казвали, че европейското и либералното у евреите не е нищо друго освен лека маска. Доказваше го фактът, че в „Стара Божница“ имаше късо подстригани хора с модерни дрехи, които правеха всичко с нежелание.

Най-накрая всички заплюха ръкописа с изключение на Макс Редлихт. На щурмоваците им се струваше, че това изпитание си заслужава загубата на време — да накараш човек, който не вярва в бога, да се отрече чрез заплюване от нещо, което разумът му казва, че е стара племенна отживелица, а пък сърцето — че е все още свято. Може ли да се пречупи сърцето на евреин? Може ли да мисли така ясно като Кант? Това беше изпитанието.

Редлихт не издържа изпитанието. Едва успя да каже: „Правил съм какво ли не, но това няма да направя.“ Застреляха първо него, а после и всички останали. Запалиха храма и така превърнаха в руина най-старата полска синагога.

Пета глава

Секретарката Виктория Клоновска, полякиня, бе красавицата в канцеларията на Оскар и той веднага започна с нея дълга любовна връзка. Германската му любовница Ингрид сигурно знаеше за нея, така както Емили Шиндлер знаеше за Ингрид. Оскар не беше потаен любовник. За сексуалния си живот бе по детински откровен. Не че се хвалеше, просто не виждаше нужда да лъже, да се вмъква по задното стълбище в хотели, да чука страхливо призори по вратите на момичетата. Тъй като Оскар не се опитваше да лъже любовниците си на сериозно, то те нямаха голям избор: обичайните кавги между любовници бяха невъзможни.

С елегантно вдигната коса, с хубаво, доста лукаво и изящно гримирано лице, Виктория Клоновска изглеждаше като момиче от добрите стари времена, за които неудобствата, предизвикани от историята, са само моментни проявления в истинския делови свят. През тази есен, когато се носеха простички дрехи, Клоновска бе луксозно облечена в сако, блуза с рюшове и права пола, което не й пречеше да е упорита, енергична и сръчна. Освен това беше и националистка по онзи типично полски, малко грандомански стил. Тя щеше да преговаря с германските шефове за освобождаването на любовника й от учреждението, наречено СС. Но засега Оскар не й предлагаше толкова рискована работа.

Той спомена, че иска да намери добър бар или кабаре, където да заведе няколко приятели. Не „партньори“, нито пък шефове от Оръжейния инспекторат. Истински приятели. На някое оживено място, където не биха се появили отговорни персони на средна възраст.

Дали случайно Клоновска знае такова място?

Тя откри чудесен джазклуб в едно мазе на тясна уличка на север от градския площад. Място, много популярно сред студентите и преподавателите от университета, което самата Виктория никога не беше посещавала. Възрастният мъж, който я преследваше в мирно време, не би пожелал да го посети. Ако човек поискаше, можеше да запази сепаре и да се уедини зад завеса или да прикрие разговора си под афропулсациите на оркестъра. Затова, че откри този джазклуб, Оскар нарече Клоновска „Колумб“. Мнението на партията по въпроса за джаза бе, че тази музика е не само декадентска, но изразява нещо африканско и създава животинско настроение. „Рам-пам-па“-то на виенския валс бе предпочитаният ритъм от шефовете на СС и те много педантично отбягваха джаз отклоненията.

Около Коледа на 1939 година Оскар даде тържество за някои свои приятели в клуба. Както всеки инстинктивен ловец на връзки, той нямаше никакви проблеми при пиене с хора, които не харесва. Тази вечер обаче той харесваше гостите си. Освен това, разбира се, бяха и много полезни — млади, но не без влияние членове от най-различни институции на окупатора. И всички малко или много бяха заточеници — не само че се намираха далеч от родината си, но у дома или в чужбина те се чувстваха в различна степен некомфортно при настоящия режим.

Например младият проектант от Главното управление по архитектура, който бе ходил да отбележи границите на Оскаровата емайлна фабрика в Заблоче. Откъм гърба на фабриката имаше свободно място, на което бяха разположени в съседство още две фабрики — едната за кутии, другата за радиатори. Шиндлер бе доволен, когато разбра от проектанта, че по-голямата част от свободното незастроено място принадлежи на Германска емайлна фабрика. Пред него плуваха видения за икономическа експанзия и подем. Разбира се, проектантът присъстваше, защото бе приятен човек и приятен събеседник, а можеше да се окаже полезен при получаване на информация за строителни разрешителни.

Полицаят Херман Тофел също бе тук, както и Редер от СД и един млад офицер, Щайнхаузер от Оръжейния инспекторат. Оскар се бе запознал и говорил с тези хора, докато събираше необходимите разрешителни за пускане на фабриката. Вече се бе напивал с тях и ги харесваше. Той смяташе, че най-добрият начин да се разплете гордиевият възел на бюрокрацията, като не броим явния подкуп, е многото пиене.

Останалите от компанията бяха двама мъже от Абвера. Първият се казваше Еберхард Гебауер — онзи същият лейтенант, който вербува Оскар за Абвера предишната година. Вторият бе лейтенант Мартин Платхе от щаба на Канарис в Бреслау. От вербуването си от приятеля Гебауер и от инцидентното преспиване в леглото на управителката на санаториума хер Оскар Шиндлер откри какво удобно място за предприемачите е Краков.

Присъствието на Гебауер и Платхе означаваше и нещо друго. Оскар все още бе записан като агент в книгите на Абвера и докато живееше в Краков, редовно изпращаше информация и доклади до щаба в Бреслау за поведението на съперниците от СС. Гебауер и Платхе щяха да приемат малко или много присъствието на Тофел от СС и на Редер от СД като доставяне на информация, един вид подарък освен приятната компания и алкохола.

Въпреки че е невъзможно да кажем с точност за какво са си говорили от това, което Оскар по-късно каза за всеки поотделно, можем да възстановим диалога донякъде.

Гебауер е вдигнал тоста, казвайки, че не им дава правителства, армии или герои. Дава им емайлната фабрика на Оскар Шиндлер. Защото, ако има емайлно производство и успех, ще има още много такива сбирки, сбирки в стил „Шиндлер“ — най-хубавите купони, за които човек може да мечтае.

Но след като уважили тоста, разговорът някак естествено се обърнал към темата, която забавляваше или притесняваше всички равнища на бюрокрацията. Евреите.

Тофел и Редер бяха прекарали деня на гара „Могилска“, където надзираваха разтоварването на евреи и поляци от влаковете, които отиваха на изток. Тези хора бяха докарвани от „Корпорираните територии“ — новозавладените територии, които някога са били германски земи и сега се присъединяваха обратно към държавата на чистата арийска раса. Тофел не се притесняваше за удобството на пътниците в непрекъснатия поток от изток, макар че веднъж каза, че времето е студено. Беше нещо ново да се превозват хора във вагони за животни, а и вагоните не бяха все още нечовешки натъпкани. Онова, което смущаваше Тофел, бе политиката, която се криеше зад всичко това.

— Упорито се говори — сподели Тофел, — че сме във война. А в новите територии са такива чистници, че не могат да живеят с шепа поляци и половин милион евреи. Цялата източна железница се е обърнала, за да ги изсипва при нас.

Двамата от Абвера слушаха и на лицата им блуждаеха усмивки. За СС врагът можеше да са евреите, за Канарис врагът беше СС.

Тофел им разказа, че СС е ангажирала цялата жп система от 15 ноември насам. На бюрото му на улица „Поморска“ лежали копия от меморандуми на СС към военни шефове и оплаквания, че войската се бави нарочно с разпорежданията и договорите и че вече е пресрочила с две седмици ползването на източната жп линия. За бога, питаше се Тофел, не трябва ли първо армията да използва колкото дълго иска железниците? Как иначе ще се свържат изток и запад? Тофел питаше и развълнувано надигаше чашата. Може би с велосипеди?

Оскар бе направо развеселен, забелязвайки, че офицерите от Абвера не коментират нищо. Те подозираха, че Тофел не е толкова пиян, явно бе подставено лице.

Проектантът и човекът от Оръжейния инспекторат зададоха на Тофел няколко въпроса за странните влакове, които пристигат на гара Могилска. Скоро за тези товари въобще нямаше да се говори: транспортирането на човешки същества щеше да се превърне в клише на политиката по въдворяване. Ала на коледното тържество за Оскар това все още бе новост.

— На това му викат „концентрация“ — рече Тофел. — Така пише в документите. Концентрация. Аз го наричам проклета глупост.

Собственикът на клуба донесе чинии с херинга в сос. Рибата вървеше чудесно със силната ракия и докато гълтаха всичко това, Гебауер заговори за еврейските съвети, създадени във всеки еврейски квартал по нареждане на губернатор Франк. В градове като Варшава и Краков съветите се състояха от двадесет и четирима души, лично отговорни за изпълнението на германските заповеди. Еврейският съвет в Краков съществуваше от по-малко от месец. Марек Биберщайн, уважаван общински съветник, бе назначен за негов председател. Но Гебауер сподели, че е чул съветниците да предлагат на шефовете във Вавел план за ползване на еврейска работна ръка. Съветът щял да се занимава с набирането на работна ръка за копаене на канавки, градски тоалетни и почистване на сняг. Не смятат ли, че евреите са много услужливи?

— Не съвсем — каза инженер Щайнхаузер от Оръжейния инспекторат. — Те мислят, че ако набавят работна ръка, ще спрат безразборния терор. Терорът беше бой и някой куршум в главата.

Мартин Платхе се съгласи. Каза, че те ще оказват съдействие, за да избегнат по-лошото. Всички трябва да разберат, че това е техният метод. Винаги ще се опитат да купят градската управа със своето сътрудничество, а после ще искат преговори.

Гебауер, изглежда, искаше да предизвика Тофел и Редер, като им натрапи темата и като се покаже по-състрадателен, отколкото бе в действителност.

— Ще ви обясня какво имам предвид, като казвам сътрудничество — каза той. — Франк издава наредба, според която всеки съветник трябва да носи еврейска звезда. Тази наредба е само от няколко седмици. Във Варшава един еврейски фабрикант ги произвежда като бакелитови значки, по три злоти всяка. Сякаш не разбират що за наредба е това. Носят ги, като че ли това е значка на колоездачен клуб.

Някой предложи във връзка с това, след като Шиндлер произвеждаше емайлирани съдове, да прави и луксозни емайлирани значки и да ги търгува по линията на железарската промишленост, която се надзираваше от приятелката му Ингрид. Спомена се още, че звездата е била „тяхна“ емблема, герб на страна, разрушена от римляните и съществуваща само във въображението на ционистите. Може пък хората да се гордеят, че носят звездата.

— Работата е там — продължи Гебауер, — че нямат организация, която да ги защитава. Всичките им организации са временни, за укротяване на бурята. Но тази буря ще е различна. Ще се ръководи от СС.

Без да бъде твърде патетичен, тонът на Гебауер отново прозвуча така, сякаш се възхищаваше от идеалния професионализъм на СС.

— Хайде, хайде — прекъсна го Платхе, — най-лошото, което може да им се случи, е да ги изпратят на Мадагаскар, където времето е по-добро от това в Краков.

— Не вярвам никога да видят Мадагаскар — каза Гебауер.

Оскар пожела да сменят темата. Нали все пак това беше неговото парти.

Всъщност във фоайето на хотел „Краковия“ Оскар вече бе видял как Гебауер предава подправени документи на търговец евреин, за да избяга в Унгария. Сигурно Гебауер получаваше солидна сума, макар че изглеждаше твърде голям моралист, за да продава документи, подписи и печати. Въпреки номера, който погоди на Тофел, изглежда, той не мразеше така сляпо еврейското племе. Нито пък ги ненавиждаха някои от другите. На Коледа през 1939 година Оскар ги намираше за приятна компания, просто едно бягство от помпозната официална линия. По-късно тези хора щяха да бъдат още по-полезни.

Шеста глава

Нощната акция от четвърти декември убеди Щерн, че Оскар е истинска рядкост — честен германец. В Талмуда има една легенда за „Hasidei Ummot Ha-olam“, богоизбраните народи, за които се казва, че са тридесет и шест в цялата мирова история. Щерн не вярваше в мистичното число съвсем буквално, но психологически легендата звучеше убедително и той приемаше, че е разумно и благопристойно да се опита и да се направи от германец свят човек.

Всъщност Шиндлер се нуждаеше от капитал. Фабрика „Рекорд“ частично бе останала без машини, освен малко преси, вани за емайл, пещи и стругове. Ако Щерн можеше да действува като духовно вдъхновение за Оскар, то човекът, който можеше да го свърже с капитала, бе Абрахам Банкиер — икономическият директор на „Рекорд“, който Оскар убеди да остане на работа при него.

Двамата — високият привлекателен Оскар и набитият Банкиер — посещаваха евентуални инвеститори. Според един декрет от двадесет и трети ноември всички спестявания и авоари на евреите се контролираха от германски надзорен съвет, който не даваше нито достъп, нито лихви на законните собственици. Някои от по-богатите еврейски бизнесмени, ония, които познаваха историята, имаха тайно твърда валута. Ала те смятаха, че след няколко години управление на губернатора Ханс Франк всякакъв вид пари ще се превърнат в рискована работа. Преносимото богатство — диаманти, злато, стоки — щеше да е за предпочитане.

Из Краков се намираха хора, за които Банкиер знаеше, че биха искали да вложат пари в замяна на гарантирано количество стока. Сделката можеше да стане например като инвестиране на петдесет хиляди злоти, а в замяна да получат съответно количество тенджери и тигани за месец, като доставките започнат през юли 1940 и да продължат цяла година. За краковския евреин, който познава Ханс Франк от замъка Бавел, кухненските съдове бяха по-сигурна и продаваема стока.

Страните по тези споразумения — Оскар, инвеститори и Банкиер като посредник — не подписваха на хартия нищо, нито дори точки от споразумения. Истинските официални договори бяха без значение, защото така или иначе не можеха да се легализират. Всичко зависеше от точната преценка на Банкиер за деловите качества на този южногермански производител на емайл.

Може би срещите са ставали в апартамента на инвеститора в центъра на Краков, най-старата част на града. Полските пейзажи, които съпругата на инвеститора е обожавала, френските романи, които умните му и крехки дъщери ценели, осветяват сделката. Или пък инвеститорът вече е изхвърлен от дома си и живее в по-бедните части на Подгурже. Това ще е един объркан човек, без дом, а всъщност работодател за момента, със свой бизнес — от няколко месеца само, преди още да е приключила годината.

На пръв поглед историята ще придобие героичен блясък, ако кажем, че Оскар никога не е бил обвиняван в мошеничество при тези неофициални сделки. През следващата година той ще се скара с един еврейски търговец за количеството стока, което трябвало да се вземе от складовете на ГЕФ на улица „Липова“. И онзи господин ще обвинява Оскар за това през целия си живот. Но че Оскар не е изпълнявал сделките — това никога не се е споменавало.

Защото по природа Оскар беше щедър човек, който някак си създаваше впечатлението, че може да прави безкрайно много пари от безкрайно много източници. Във всеки случай Оскар и другите германски предприемачи ще натрупат толкова през следващите четири години, че само един тесногръд човек, погълнат от фикс идеята за трупане на капитали, не би платил онова, което бащата на Оскар наричаше някога „дълг от морално естество“.

Емили Шиндлер пристигна в Краков да посети за пръв път съпруга си през новата година. Реши, че този град е един от най-прекрасните, които е виждала, много по-достолепен, приятен и древен от големия град на Моравия Бърно, с неговите промишлени пушеци.

Тя бе впечатлена от новия апартамент на съпруга си. Парадните прозорци гледаха към „Планти“ — елегантен растителен пръстен, който опасваше града, следвайки линията на старинната крепостна стена, която отдавна бе разрушена. В края на улицата се възправяше великата крепост Вавел и сред всичките тези антични светини бе модерният апартамент на Оскар. Тя огледа тъканите и стенните украшения на госпожа Пфеферберг. В тях се долавяше нещо от настоящия му бизнес успех.

— Добре се справяш в Полша — каза тя.

Оскар знаеше, че всъщност тя говори за онази история със зестрата, която баща й отказа да даде преди дванайсет години, когато случайни хора от Цвикау му бяха докладвали на път през селцето Алт-Молщайн, че зет му пие и живее като ерген. Бракът на дъщеря му бе станал такъв, какъвто се опасяваше, че ще стане, и по-скоро би се съгласил да го прокълнат, отколкото да й даде зестра.

И въпреки че неполучаването на четиристотинте хиляди райхсмарки малко пообърка плановете на Оскар, земевладелецът от Алт-Молщайн не знаеше как това бе наранило дъщеря му, как я бе затворило още повече, нито че дванадесет години по-късно този въпрос, отдавна загубил значение за Оскар, все така ще тормози съзнанието на Емили.

— Скъпа моя — казваше винаги Оскар, — никога не съм имал нужда от проклетите пари.

Въпреки сложните взаимоотношения на Емили с Оскар, тя знаеше, че съпругът й не е и никога няма да й е верен, но предпочиташе да не се подмятат нахално под носа доказателства за връзките му. Навярно доста внимателно се е оглеждала, когато е била с него на събирания из Краков, където неговите приятели, разбира се, са знаели истината, знаели са имената на любовниците му. Имена, които в действителност тя не искаше да чуе.

Един ден млад поляк — Полдек Пфеферберг, който едва не застреля съпруга й (тя не знаеше нищо за това) — се спря пред вратата на апартамента с навит килим през рамо. Турски килим, внесен през Унгария и продаден на черно, който Пфеферберг бе купил по поръчка на Ингрид, а пък тя временно се бе изнесла поради гостуването на Емили.

— Тук ли е госпожа Шиндлер? — попита Пфеферберг.

Той винаги наричаше Ингрид „госпожа Шиндлер“, струваше му се, че е по-естествено.

— Аз съм госпожа Шиндлер — отговори Емили, знаейки какво означава въпрос като този.

Пфеферберг прояви дискретност и бързо се поправи. Каза й, че всъщност не търси госпожа Шиндлер, въпреки че е чувал толкова много за нея от съпруга й. Търси хер Шиндлер по делови въпрос.

Хер Шиндлер го нямаше. Тя предложи на младия Пфеферберг едно питие, но той припряно й отказа. Емили знаеше какво означава и това — че човекът е леко шокиран от личния живот на Оскар и смята за неприлично да седи и да пие с жертвата.

Фабриката, която Оскар закупи, се намираше на другия бряг на реката, в Заблоче, на улица „Липова“ 4. Кабинетите гледаха към улицата и бяха модерни. Оскар мислеше, че е възможно, а и по-удобно, ако се премести в тях по някое време; ще си обзаведе апартамент на третия етаж, въпреки че зоната бе промишлена и не така вдъхновяваща като тази на улица „Страшевски“.

Когато Оскар пое фабрика „Рекорд“, назовавайки я Германска емайлна фабрика, в нея работеха четиридесет и пет човека и произвеждаха скромно количество кухненски съдове. В началото на новата година той получи първите военни поръчки. Това не го изненада. Бе се сближил с неколцина военни инженери, които влизаха в главния съвет на Оръжейния инспекторат, ръководен от генерал Шиндлер. Ходеше на едни и същи събирания с тях, даваше им официални вечери в хотел „Краковна“. Има снимки на Оскар, който седи в компанията им на богати маси, всички се усмихват от сърце пред фотоапарата, всички са нахранени с добра храна, почерпени са с обилно количество алкохол. Офицерите са в елегантни униформи. Някои от тях са сложили нужните печати на неговите молби и са написали съдбоносните препоръчителни писма за пред генерал Шиндлер от чисто приятелски чувства и защото са вярвали, че с фабриката си Оскар ще произвежда и ще им се отблагодари. Други са се повлияли от подаръци, онези подаръци, които Оскар така щедро сипел върху влиятелни хора — коняк, килими, скъпоценности и мебели, скъпи деликатеси. Освен това, разчуло се, че генерал Шиндлер видял и харесал много съименника си, производител на емайлирани съдове.

С тежестта на тлъстите военни поръчки Оскар можеше да разшири предприятието. Имаше възможност — в единия производствен хангар складираше част от продукцията, но другият стоеше празен.

Купи нови машини, някои от местния пазар, някои достави от родината си. Освен военните поръчки трябваше да задоволи и всепоглъщащия черен пазар. Оскар вече усещаше, че може да стане магнат. Към средата на лятото на 1940 година той вече бе наел близо двеста и петдесет поляци и така щеше да въведе и нощна смяна. През най-добрите си дни фабриката за селскостопански машини на хер Ханс Шиндлер в Цвикау наемаше петдесет. Хубаво нещо е да надминеш един баща, на когото не си простил напълно.

От време на време през годината Щерн се отбиваше при Шиндлер, за да уреди назначаването на някой млад евреин — по-особен случай, сирак от Лодз, дъщеря на служител от Еврейския съвет. За няколко месеца Оскар бе наел сто и петдесет работници евреи и за фабриката му се носеше слава на убежище, макар и малко.

Беше година, през която, както всички следващи военни години, евреите търсеха работа в сфери, считани от военната машина за стратегически. През април генерал-губернаторът Франк заповяда незабавна евакуация на евреите от столицата Краков. Това беше едно странно решение, тъй като шефовете на Райха все още транспортираха по около десет хиляди евреи и поляци на ден в генералгубернаторството на Франк. „Въпреки това условията в Краков са скандални“, бе казал Франк на министрите си. Той знаеше, че германски дивизионни командири трябва да живеят в сгради, където има и евреи. Висшите цивилни също бяха изложени на подобни безобразия. Той обеща, че за шест месеца ще изчисти Краков от евреи. Ще останат само пет-шест хиляди сръчни работници. Всички други трябва да се преместят в други градове на губернаторството, във Варшава или Радом, Люблин или Ченстохова. Евреите могат доброволно да се преместят в който и да е град, ако сторят това преди петнадесети август. Онези, които останат след тази дата, ще бъдат натоварени на камиони с малко багаж и ще бъдат интернирани там, където е удобно. Ханс Франк казваше, че от първи ноември ще е възможно германците в Краков да дишат „чист германски въздух“, да се разхождат по улици и паркове, без да срещат навсякъде плъзнали евреи.

През тази година Франк нямаше да успее да намали еврейското население до такъв малък брой. Ала когато плановете му се разчуха из Краков, евреите, и по-специално младите, се раздвижиха, за да получат квалификация. Хора като дребничкия Ицхак Щерн, официални и неофициални служители на Еврейския съвет бяха вече приготвили списъци на благосклонни германци, които биха помогнали. Шиндлер беше в този списък, а също и виенчанинът Юлиус Мадрич, който наскоро успя да се освободи от военна служба и стана надзирател на работата във фабриката за униформи „Оптима“. Мадрич виждаше ползата от поръчките на Оръжейния инспекторат и вече смяташе да открие собствена фабрика за униформи в предградието Подгурже. Накрая щеше да натрупа по-голямо богатство от Шиндлер, ала през лошата 1940 бе все още на заплата. Говореше се, че е човек, и това бе всичко.

До първи ноември 1940 Франк успя да премести „доброволно“ от Краков двадесет и три хиляди евреи. Някои отидоха в новите гета във Варшава и Лодз. Празни места около трапезата, раздяла по гари — човек можеше да си го представи. Хората го възприемаха кротко, мислейки: „Ще направим това и сигурно така ще свършат претенциите им.“

Оскар знаеше какво става, ала и той, както и самите евреи, вярваше, скоро всичко ще приключи.

Очертаваше се годината да е най-усилната в живота на Оскар — една година на съживяване на банкрутирало предприятие и превръщането му във фирма, която държавните институции биха приели на сериозно. Когато паднаха първите снегове, Шиндлер с раздразнение отбеляза, че всеки ден повече от шейсет от неговите евреи отсъствуват. Задържаха ги патрули от СС по пътя към фабриката и ги караха да ринат сняг. Шиндлер посети приятеля си Тофел от щаба на СС на улица „Поморска“ и се оплака, че един ден са отсъствували сто двадесет и пет работници.

Тофел поверително му каза:

— Трябва да разбереш, че някои хора тук не дават и пет пари за продукцията. За тях от национално значение и важност е да накарат евреите да ринат сняг. Самият аз не го разбирам… За тях сякаш това има ритуално значение — „евреи ринат сняг“. Не си само ти, случва се и на други.

Оскар го попита дали и те се оплакват. Тофел отговори положително. Каза още за някаква голяма клечка от икономическите служби на СС, посетила улица „Поморска“ за служебен обяд и заявила, че твърдението за място на евреи в райхсикономиката е равно на предателство.

— Мисля, че тепърва трябва да се примиряваш с риненето на сняг, Оскар — заключи той.

За момент Оскар демонстрира засегнат патриотизъм или по-скоро засегнат бизнес интерес.

— Ако искат да спечелят войната — рече Оскар, — трябва СС да се отърве от подобни хора.

— Да се отърве? — попита Тофел. — За бога, та точно те са на върха.

Като резултат от такива разговори Оскар се превърна в защитник на идеята, че собственикът трябва да има безпрекословен достъп до работниците си, а тези работници не трябва да бъдат спирани и тормозени по пътя от или към фабриката. Според вижданията на Оскар това бе колкото морална, толкова и икономическа аксиома. Щеше да я прилага до крайна степен в Германска емайлна фабрика.

Седма глава

Някои хора от големите градове, като Варшава, Лодз и Краков, след намеренията на Франк да ги очисти, отиваха в провинцията, за да се смесят със селяните. Братята Рознер се установиха в старото село Тинец, разположено на красив завой на река Висла, а на високото, върху варовикови скали, се намираше старо бенедиктинско абатство. Мястото бе достатъчно анонимно за Рознер. Няколкото магазинери евреи и православни занаятчии нямаше за какво да разговарят с музиканти от нощен бар. Но селяните, заети с монотонността на жътвата, бяха така сърдечни; както Рознер се надяваха, че ще бъде, когато открият, че сред тях има артисти.

Те дойдоха в Тинец не от Краков, не от онази кръстопътна точка извън ботаническите градини на улица „Могилска“, където млади есесовци блъскаха хората в камиони и крещяха безочливи лъжи, че по-късно след тях ще тръгне багажът, ако е надлежно надписан. Всъщност дойдоха от Варшава, където имаха ангажимент в „Базилиск“. Тръгнаха ден преди германците да затворят Варшавското гето. Хенри, Леополд и жената на Хенри, Манчи, с петгодишния Олек.

Идеята за южно полско селце като Тинец, недалеч от родния Краков, се хареса на братята Рознер. Даваше се възможност, ако условията се подобрят, да хванат автобус за Краков и да си намерят работа. Манчи Рознер, австрийка по произход, взе шевната си машина и така Рознер завъртяха малък бизнес с облекло в Тинец. Вечер свиреха из кръчмите и представляваха истинско събитие за такова селище. Селата посрещаха и помагаха на случайни скитници, дори да бяха евреи. А в Полша цигулката беше най-уважаваният музикален инструмент.

Една вечер пътуващ немскоговорящ поляк от Познан чу братя Рознер да свирят пред странноприемницата. Този човек бе общински чиновник в Краков, един от онези полски германци, заради които Хитлер бе завладял Полша. Той каза на Хенри, че кметът на Краков, оберщурмбанфюрер Павлу и неговият заместник, известният скиор Зеп Рьол, ще посетят провинцията по жътва и би искал те да чуят как свирят такива чудесни музиканти като Рознер.

Един следобед, когато овързаните снопи лежаха на полето така, сякаш бе неделя, колона лимузини премина по неравните чакълести улици на Тинец, изкачи се по височината и спря пред вилата на някакъв местен полски аристократ. Братята Рознер чакаха на терасата и когато дамите и господата се настаниха в зала, някога може би използвана за балове, бяха поканени да свирят. Хенри и Леополд изпитваха едновременно превъзбуда и уплаха от сериозността, с която гостите на оберщурмбанфюрер Павлу се бяха подготвили за изпълнението им. Дамите бяха с бели рокли и ръкавици, военните — в парадни униформи, а цивилните — с фракове. Когато някой си е направил такъв труд, лесно е да го разочароваш. За един евреин беше сериозно престъпление да предизвика дори културно разочарование у представителите на режима.

Но публиката ги хареса. Бяха любезни, обичаха Щраус, леките мелодии на Офенбах и Лехар, Андре Месажер и Лео Фал. Когато дойде време Рознер да свирят по техни желания, станаха дори сантиментални.

Докато Хенри и Леополд свиреха, дамите и господата пиха шампанско от високи чаши, донесени в кошници за пикник.

Когато официалният концерт завърши, откараха братята обратно в селото, където се бяха събрали селяните и войниците от охраната. Ако би станала някаква отявлена расистка гадост, тук бе удобното място. Но щом братята отново се качиха на платформата и се вгледаха в тълпата, Хенри разбра, че са в безопасност. Гордостта на селяните — донейде въпрос на национална чест, Рознер, които тази вечер бяха блестящи представители на полската култура — всичко това ги предпазваше. Нещата бяха както постарому и Хенри неволно се усмихна на Олек и Манчи, засвири и сякаш забрави за другите. Поне в тези мигове изглеждаше, че земята е умиротворена от музиката.

Когато свършиха, един офицер от СС, ротенфюрер може би — Хенри не бе все още добре запознат с чиновете, както по-късно щеше да стане, — се приближи към двамата, които стояха до платформата и приемаха поздравления. Той им кимна и леко се усмихна.

— Вярвам, че ще прекарате добре празниците по жътва — каза той, поклони се и отмина.

Двамата братя се взираха един в друг. Щом офицерът се отдалечи достатъчно, те не издържаха и започнаха да правят догадки какво означават неговите думи. Леополд беше напълно убеден.

— Това е заплаха — рече той.

Доказваше, че са били прави, когато са се уплашили до смърт при първия разговор с полския чиновник; в такива времена не е хубаво да се набиваш на очи, да изпъкваш сред другите.

Но празникът на жътвата дойде и отмина, а Рознер все така спокойно си живееха в Тинец.

Такъв бе животът на село през 1940. Намаляването на поръчки, досадата от селския живот, липсата на работа, страхът, примамливата светлина на Краков. Рознер знаеха, че все някога щяха да се завърнат там.

Емили се прибра вкъщи през есента и когато Щерн отиде по работа пак в апартамента на Шиндлер, Ингрид поднесе кафето. Оскар не криеше слабостите си, нито мислеше, че има нужда от извинения пред аскета Щерн за присъствието на Ингрид в апартамента на улица „Страшевски“. Когато приключиха с кафето, Оскар отиде до бюфета, извади нова бутилка ракия и я постави на масичката между двамата, сякаш евреинът щеше да му помогне да я изпият.

Тази вечер Ицхак Щерн бе дошъл да каже на Оскар, че едно семейство, което ще наречем „К“, разправят истории за него. Старият Давид и младият Леон К. Разказват по улиците на Казимеж, да не говорим за кафенетата, че Оскар е германски гангстер, престъпник. Когато Щерн предаваше тези слухове на Оскар, не използваше толкова цветисти думи.

Оскар знаеше, че Щерн не иска отговор, а просто информира. Но почувства, че трябва да отговори.

— Аз също мога да приказвам за тях — каза Оскар. — Те направо ме обират. Попитай Ингрид, ако искаш.

Ингрид работеше като надзирател на техни складове за железария на улица „Страдом“. Тя бе около трийсетгодишна, благосклонен надзирател и не особено обиграна в бизнеса. Чуваха се слухове, че самият Шиндлер е помогнал да назначат момичето на тази работа, за да има сигурен канал за пласиране на своята продукция. Семейство К. все още доста успешно се разпореждаха с фирмата си. Ако не им се нравеше идеята, че окупаторът упражнява надзор над нея, никой не им беше виновен.

Щерн махна с ръка. Не беше той човекът, който ще разпитва Ингрид. Във всеки случай нямаше смисъл да се допитва до нея.

— Затягат обръча около Ингрид — продължи Оскар.

Те се появяваха на улица „Липова“, за да получат стоката по заявките си, променяха фактурите на място и взимаха повече, отколкото бяха заплатили. „Тя е съгласна. Той е говорил с Ингрид“ — казваха те на служителите на Шиндлер.

Синът всъщност приказваше пред хората, ме Шиндлер е накарал СС да го пребият. Но в историята имаше някои промени: побоят „ставаше“ понякога във фабриката на Шиндлер в един склад, от който младият К. излизаше с разбити зъби и насинено лице. Друг път казваше, че се е случило на улица „Лимановски“ пред свидетели. Един мъж на име Х., подчинен на Оскар и приятел на семейство К., казал, че е чул как Оскар крачи нагоре-надолу из кабинета си на улица „Липова“ и заплашва, че ще убие стария Давид К. Най-накрая излезе, че Оскар отишъл с колата си до „Страдом“ и разбил касата им, напълнил джобовете си с пари и им казал, че в Европа има нов ред, а после пребил стария Давид в собствения му кабинет.

Оскар нямаше да спечели кой знае колко, ако обяснеше, че плаща на семейство К. месечна заплата от седемстотин и петдесет злоти. И според Оскар, и според Щерн търговията се дължеше главно на семейство К.

Възможно ли беше Оскар да нападне стария Давид и да го запрати в леглото със синини? Възможно ли бе да се обади на приятели в полицията, за да нападнат Леон? От една страна, Оскар и К. бяха гангстери, които търгуваха незаконно с тонове кухненски съдове, без да пращат фактури на данъчните служби, без да използват необходимите документи и формулярите за поръчки. На черния пазар деловите контакти бяха примитивни, а нравите — необуздани. Оскар си призна, че веднъж е беснял из търговската зала на К. и е нарекъл баща и син „престъпници“, поради това, че не е бил уведомен за допълнителни количества кухненски съдове. Призна си, че е ударил и младия Леон. Но признанията му бяха до тук.

А фамилията К. Щерн познаваше от детските си години и още тогава те имаха лошо име. Не че бяха престъпници, но се държаха безобразно при сделките. И най-вече, което важеше и в този случай, винаги увъртаха, когато ги уличаха в нещо.

Щерн знаеше, че синините на Леон К. са истински. Леон се перчеше и малко преиграваше заради тях. Побоят от есесовците сигурно бе станал някъде, но за него можеше да има дузина причини. Щерн не само не вярваше, но знаеше, че дали вярва или не в приказките, няма никакво значение, щом не се връзваше с големите цели, които си поставяше. Щеше да се „върже“ само ако Шиндлер възприемеше брутален начин на поведение. За целите на Щерн някои грешки бяха без значение. Ако Оскар беше праведен, този апартамент нямаше да съществува в момента, нито пък Ингрид щеше да чака в спалнята.

И има още нещо, което трябва да кажем: Оскар ще спаси всички тях — господин и госпожа К., Леон К., господин Х., госпожица М., секретарка на стария К. Те винаги ще признават това, както винаги ще се придържат към собствената си история за синините.

Тази вечер Ицхак Щерн донесе и новина за присъдата на Марек Биберщайн. Той бе осъден на две години в затвора „Монтелупих“, този същият Марек Биберщайн, който беше председател на Еврейския съвет, преди да го арестуват. В другите градове еврейските съвети бяха вече прокълнати от обикновеното еврейско население, защото работата на съветниците се ограничаваше в съставяне на списъци за принудителен труд и за изпращане в лагери. Германската управа смяташе, че съветите са органи, които изразяват воля, но в Краков Марек Биберщайн и неговите колеги се считаха за буфери между канцелариите на Франк, Вехтер и Павлу и полицейските шефове Шернер и Чурда, от една страна, и еврейското население, от друга. В краковския германски вестник „Краковер Цайтунг“ от тринадесети март 1940 някой си доктор Дитрих Редекер твърдеше, че когато веднъж посетил кабинета на един съветник, останал изненадан от контраста между килима и плюшените кресла вътре и бедността и неугледността на еврейските квартали в Казимеж. Ала оцелелите евреи не си спомнят своите съветници като елитарни фигури. Гладни за печалби, те просто допускаха същата грешка, каквато преди тях сториха еврейските съвети в Лодз и Варшава. Позволиха на богатите да откупят отиването си в трудови лагери, а включиха насила останалите в списъците срещу хляб и супа. Но дори по-късно през 1941 година Биберщайн и колегите му бяха все така уважавани от краковските евреи.

Първият еврейски съвет бе от двадесет и четири души, повечето интелектуалци. Всеки ден на път към Заблоче Оскар минаваше покрай сградата на един ъгъл в Подгурже, където бяха натъпкани множество канцеларии. По модел на правителството всеки член на съвета имаше свой ресор. Господин Шенкер отговаряше за данъците, господин Щайнберг — за сградите — една много важна длъжност в общество, където хората идваха и си отиваха; ту опитваха да намерят временен подслон в малки селца, ту следващата седмица се връщаха обратно в града, изтормозени от ограничеността на селяните. Леон Салпетер, фармацевт по професия, отговаряше за социалните служби. Имаше секретариати за храната, за гробищата, здравето, документите, икономиката, административното обслужване, културата и дори, въпреки забраната върху училищата, за образованието.

Биберщайн и другите съветници вярваха по принцип, че изгонените от Краков евреи ще свършат на ужасни места и затова решиха да се върнат към древната изпитана метода — подкупите. Натрупаното в съкровището на съвета възлизаше на двеста хиляди злоти — все за тази цел. Биберщайн и съветникът по настаняването, Хаюм Голдфлус, потърсиха посредник: в случая един полски германец, Райхерт, човек с връзки в СС и в Бавел. Работата на Райхерт бе да предаде пари на неколцина шефове, като се започне с оберщурмфюрер Зайберт, връзката между еврейския съвет и генерал-губернатора. В замяна администрацията трябваше да разреши още десет хиляди евреи да останат в Краков въпреки заповедите на Франк. Дали Райхерт е засегнал по-висши шефове, задържайки твърде голяма „комисионна“ и предлагайки малко, или пък шефовете са решили, че желанието на Франк да очисти Краков от евреи прави взимането на подкупи рискована работа — никой не можеше да каже в съда. Биберщайн получи две години в затвора „Монтелупих“, Голдфлус — шест месеца в Аушвиц. Самият Райхерт бе осъден на осем години. Но хората знаеха, че той ще изкара по-леко, отколкото другите двама.

Хер Шиндлер поклати глава при мисълта да заложи двеста хиляди злоти за такава несигурна кауза.

— Райхерт е мошеник — измърмори той.

Пет минути преди това бяха обсъждали дали той и двамата К. са мошеници и оставиха въпроса висящ. Но за Райхерт нямаше съмнение.

— Можех да им кажа, че Райхерт е мошеник — настоя той.

Щерн изкоментира от философска гледна точка, че понякога единствените хора, които вършат работа, са мошениците.

Шиндлер се засмя.

— Благодаря ти много, приятелю — каза той на Щерн.

Осма глава

Коледа беше хубав празник тази година, но наоколо витаеше тъга и снегът падаше като малки въпросителни знаци над парка срещу апартамента на Шиндлер, сякаш беше нещо бдително, притаило дъх, и вечно, което се стелеше на покрива на Вавел по-нагоре по пътя и по старинните къщи на улица „Канонична“. Никой вече не вярваше в бързата развръзка на проблема: нито войниците, нито поляците, нито евреите по двата бряга на реката.

Шиндлер купи куче, една глуповата на вид френска болонка, доставка от Пфеферберг, за коледен подарък на секретарката Клоновска. За Ингрид купи бижу и изпрати скъпоценности за милата Емили в Цвикау. Според Леополд Пфеферберг пуделчета трудно се намираха. С бижутата нямаше никакви проблеми. Поради несигурните времена скъпоценностите често сменяха притежателите си.

Оскар поддържаше едновременно връзки с три жени и случайните си „игрички“ с много други, без да изпита на гърба си тревогите, които обикновено сполетяват един женкар. Гостите в апартамента не могат да си спомнят нито веднъж Ингрид да е била кисела. Тя изглеждаше любвеобилна и благосклонна жена. Емили, която имаше още по-големи основания да се бунтува, притежаваше достойнство и не правеше скандали, които иначе Оскар си заслужаваше. Ако Клоновска изпитваше неприязън, не влияеше на поведението й в канцеларията на ГЕФ, нито пък намаляваше лоялността й към господин директора. При живот като Оскаровия не би било изненада публичните кавги между ядосани жени да са нещо съвсем обичайно. Но никой сред приятелите и служителите на Оскар — хора, които биха искали да видят нещо подобно и някой път се надсмиваха над плътските му прегрешения, — никой не си спомня такива скандали, каквито се случваха на много по-дискретни любовчии от Оскар.

Да се предположи, че някоя жена ще е доволна частично да притежава Оскар, би означавало подценяване на замесените дами. Може би проблемът беше там, че винаги когато човек заговореше на Оскар за вярност, в очите му светваше истинска детинска почуда, сякаш някой му обясняваше теорията за относителността, която може да бъде асимилирана само ако слушателят има пет часа на разположение да седи и да се концентрира. Оскар нямаше на разположение пет часа и никога не разбра теорията.

Освен в случая с майка му. В тази коледна сутрин заради паметта на майка си Оскар отиде на литургия в „Св. Мария“. Високо над олтара си личеше мястото, където само допреди няколко седмици се намираше резбован триптих от Вит Отовош, който привличаше вниманието на всички богомолци с множеството преплетени религиозни образи. Празнотата и бялото петно на стената, където бе висял триптихът, отвличаха вниманието на хер Шиндлер и го притесняваха. Някой бе откраднал триптиха, вече го бяха изпратили в Нюрнберг. Какъв невъзможен свят!

Въпреки всичко бизнесът вървеше чудесно тази зима. През новата година приятелите му в Инспектората започнаха да говорят за възможността да се отвори и цех за производство на противотанкови патрони. Оскар не се интересуваше от патрони така, както от тенджери и тигани. За съдовете не се искаше кой знае каква технология. Металът се реже, пресова се, потапя се във вани и се загрява до нужната температура. Инструментите не трябва да се калиброват, не се изисква такава точност, каквато е необходима при военно производство. На всичко отгоре нямаше търговия на черно с патрони, Оскар обичаше търговията на черно заради риска, лошата слава, бързата печалба и липсата на всякакви бумаги.

Но понеже беше в тон с благоразумието, той направи и цех за муниции. В една галерия на цех 2 инсталира няколко огромни машини „Хило“ за прецизно пресоване и обработка на гилзи. Цехът за муниции щеше тепърва да се разраства. Щяха да минат няколко месеца за планиране, измервания и тестуване, преди да се появи някаква продукция. Но големите „Хило“ поне създаваха впечатление, че фабриката на Шиндлер е стратегическо предприятие — един вид застраховка за несигурното бъдеще.

Преди машините „Хило“ да бъдат калибровани както трябва, Оскар започна да се досеща от многото си контакти със СС на улица „Поморска“, че ще се направи еврейско гето. Спомена го пред Щерн, без да иска да безпокои някого. Щерн потвърди, че наистина такъв слух се носи из града. Някои хора дори очакваха това с нетърпение. Ние ще сме вътре, врагът ще бъде отвън. Ще можем да си гледаме работата. Никой няма да ни завижда, никой няма да ни замеря с камъни по улиците. Стените щяха да бъдат последният „солиден“ намек за наближаващата катастрофа.

Заповедта, наречена „Генералгубернаторска 44/91“ от трети март 1941 година, бе публикувана в краковските ежедневници и шумно разгласена по високоговорители от камиони из Казимеж. Разхождайки се из цеха за муниции, Оскар чу един свой техник германец да коментира: „Ще са по-добре там, нали? Поляците ги мразят и без това.“

Заповедта се базираше точно на такова обяснение. За да се намалят расовите конфликти в генералгубернаторството, се създаваше еврейски квартал. Преместването в гетото е задължително, но ония евреи, които имат редовни трудови карти, могат да пътуват до работните си места ежедневно и да се прибират вечер. Гетото щеше да бъде в предградието Подгурже на другия бряг на реката. Крайният срок за преместване бе двадесети март. Жилищата в гетото щяха да се разпределят от еврейския съвет, а поляците, живеещи по тези места, трябваше да се преместят другаде из града и подаваха молби до съответните жилищни комисии.

Към заповедта бе приложена и карта на гетото. От север граница бе реката, на изток — жп линията за Лвов, на юг — хълмовете отвъд Рекавка, а на запад — централно Подгурже. Доста щяха да се притеснят на такава малка територия.

Но имаше надежда, че репресиите ще се ограничат и вече хората ще имат основа за планиране на скромното си бъдеще. За човек като Юда Дреснер, търговец на текстил от улица „Страдом“, който познаваше Оскар, последната година и половина бе истинска главоблъсканица от закони, вмешателство и конфискации. Икономическият тръст контролираше търговията му, взеха му колата и апартамента. Замразиха и банковата му сметка. Затвориха училищата, които посещаваха децата му, но и да не ги бяха затворили, просто щяха да изгонят от тях еврейчетата. Взеха семейните скъпоценности и радиото. Забраниха на семейството да ходи до центъра на Краков и да пътува с влак. Можеха да ползват само „белязани“ тролеи. Жена му, дъщеря му и синовете му постоянно бяха заставяни да ринат сняг или да вършат друга принудителна работа. Човек никога не знаеше, когато го натикваха в камион, дали ще отсъства за дълго или не, дали няма някой луд любител на стрелбите да надзирава работата, която насила те карат да вършиш. При такъв режим разбираш, че в живота няма нищо, за което да се хванеш, че се плъзгаш към бездънна яма. Но може би гетото беше това дъно, мястото, където човек можеше поне малко да планира живота си.

По някакъв генетично заложен начин краковските евреи бяха свикнали с идеята за отделяне в гето. Сега, след като всичко бе решено, думите имаха някакъв успокояващ ефект и напомняха за миналото. Прадедите им бяха получили разрешение да излязат от гетото в Казимеж едва през 1867 година, когато Франц Йосиф подписва декрет, дал им правото да живеят в която част на града пожелаят. Циниците казваха, че австрийците е трябвало да отворят Казимеж, притиснат до реката, ала близо до Краков, за да могат полските работници да намерят жилища по-близо до работните си места. Въпреки всичко старите хора от Казимеж се прекланяха пред Франц Йосиф така, както семейството на Оскар Шиндлер се бе прекланяло в детските му спомени.

Въпреки че бяха получили свободата си толкова късно, сред старите краковски евреи все още се усещаше носталгията по гетото в Казимеж. В едно гето имаше мизерия, тъпчене в тесни квартири, комунално ползване на чешми и тоалетни, караници за място на простора за сушене на дрехи. Ала въпреки това гетото бе и знак за специфичната съдба на евреите, за богатството на научния им мироглед, за песните и разговорите на иврит в препълнени кафенета, в които имаше безброй идеи, макар да липсваше сметана. Носеха се лоши слухове за гетата в Лодз и Варшава, но гетото в Подгурже по план бе по-просторно. Ако се наложеше картата на гетото върху картата на стария Краков, се виждаше, че гетото се намира върху територия, равна на половината стар град. Не че бе кой знае какво, но поне ограниченията бяха по-малки.

В закона имаше и една успокояваща точка, в която се обещаваше защита на евреите от полските им сънародници. Още от трийсетте години се наблюдаваше целенасочено съперничество между етническите общности в Полша. Когато настъпи Депресията и цените на селскостопанските продукти паднаха, полското правителство санкционира множество антисемитски политически групировки, които приписваха на евреите всичките си икономически неудачи. „Санация“, партия на маршал Пилсудски за морално пречистване, се обедини след смъртта на водача си със Сбора за национално единство, който беше дясно антисемитско формирование. Министър-председателят Складовски бе декларирал от трибуната на парламента във Варшава: „Да обявим икономическа война на евреите. Е, добре!“ Вместо да предложи на селяните поземлена реформа, „Санация“ ги подстрекаваше да гледат на еврейските сергии на пазара като на символ и пълно обяснение на бедността в полското село. В редица градове, като започнем от Гродно през 1935, имаше нападения над евреи. В борбата се включиха и полските съдебни власти и еврейският бизнес бе ударен от нови закони за банковите кредити. Сдруженията затваряха вратите си за евреите занаятчии; в университетите се въведе квота, която, тъй като учебните заведения бяха силни в класическите езици, бе наречена „numerus clausus aut nullus“, т.е. „малък брой или нищо“ за еврейски студенти. Във факултетите, под напора на Сговора, се въведе правило да се отделят банки в аудиториите, отляво на катедрите. Беше нещо обичайно в полските университети след лекции от залите да излизат красиви и умни еврейки с лица, обезобразени от светкавично порязване с бръснач от някой строен, сериозен младеж от Сговора за национално единство.

През първите дни на германската окупация завоевателят бе учуден от готовността на поляците да посочат еврейски домове, да държат неподвижни евреи с ритуални къдрици, докато някой германец режеше с ножици свещената брада или пък нараняваше и кожата с щика на пушка. Така че през март 1941 обещанието за защита от полски нападения прозвуча почти достоверно.

Макар че нямаше изблици на радост, когато краковските евреи започнаха да се приготвят за преместване в Подгурже, създаде се впечатление, че те сякаш се завръщат у дома, и най-накрая са достигнали онзи предел, отвъд който (с малко щастие) няма да бъдат повече разкарвани и тормозени. Дори някои от селата около Краков, от Величка, Неполомиче, Липница Мурована и Тинец побързаха да отидат до града, за да не би да пропуснат срока и да останат в изолация из провинцията. Защото гетото в същността си бе като че по дефиниция „обитаемо“ място, па макар и понякога нападано. Гетото представляваше нещо установено, а не нетрайно.

Гетото предизвика някои малки неудобства в живота на Оскар Шиндлер. Обикновено той излизаше от апартамента си на улица „Страшевски“, минаваше покрай внушителната варовикова крепост Вавел, която изглеждаше като тапа, заседнала в гърлото на града, после през Казимеж, прекосяваше моста „Косцюшко“ и се упътваше към фабриката в Заблоче. Сега този обичаен път щеше да бъде преграден от стените на гетото. Проблемът беше малък, но поради него идеята за обзавеждане на апартамента на най-горния етаж в административната сграда стана още по-привлекателна. Мястото не беше толкова лошо. Беше построено в стил „Валтер Гропиус“. Много стъкло и светлина, модерни четвъртити тухли около входа.

Винаги когато пътуваше между града и Заблоче през тези мартенски дни, Оскар виждаше евреи, които пренасят багаж. По улица „Страдом“ отначало преминаваха цели семейства, бутащи колички, натоварени със столове, матраци, часовници. Техните предци бяха живели в Казимеж още по времето, когато бе остров, отделен от Стария град от потока Стара Висла. Всъщност още от годината, когато Казимеж Велики ги бе поканил да се заселят в града, те бяха обвинявани за разпространението на „Черната смърт“. Оскар си представяше как техните предци са пристигнали в Краков точно по този начин — бутащи колички с мебели — преди повече от петстотин години. Сега, изглежда, напускаха със също толкова багаж. Поканата на Казимеж бе отменена.

По време на тези утринни разходки из града Оскар забеляза, че по план трамваите трябваше да се спускат по улица „Лвовска“ през средата на гетото. Всички сгради към трамвайната линия бяха заградени с тухлена стена, построена от полски работници, а там, където имаше отворени пространства, издигнаха бетонни стени. Трамваи щяха да преминават през гетото със затворени врати и нямаше да спират, докато не достигнат „същинския свят“, германската територия на ъгъла между „Лвовска“ и „Св. Кинги“. Оскар бе сигурен, че хората ще се качват на трамваите въпреки всичко. Затворени врати, никакви спирки, картечници по стените — нищо не можеше да ги спре. Хората бяха изобретателни същества при подобни случаи. Ще има слизащи, като например нечия слугиня полякиня с пакет салам в ръце. Някой ще се качи, някой бърз атлетичен младеж като Леополд Пфеферберг, с джоб пълен с диаманти или окупационни злоти, или пък с шифровано съобщение за партизаните. Хората се възползваха и от най-малката възможност, дори ако някой друг им я предоставяше; движеха се бързо между неми стени, между заключени врати.

Оскар знаеше, че от двадесети март нататък евреите няма да получават никакви заплати, а ще живеят изцяло от дажбите си. Вместо това той щеше да плаща такса на управлението на СС. И Оскар, и Мадрич се чувстваха неловко, защото знаеха, че войната рано или късно ще свърши и „робовладелците“, точно както в Америка, ще се срамуват от делата си и ще бъдат лишени от всичко. Таксите, които той плащаше на полицейските шефове, бяха стандартните „СС административни и икономически такси“ — седем и половина райхсмарки на ден за квалифициран работник, пет — за неквалифициран и за жени. Това бяха значително по-ниски такси от тези, които действуваха на свободния пазар на работна ръка. Но за Оскар и за Юлиус Мадрич моралното неудобство надделяваше над икономическата изгода. Най-малкото притеснение на Оскар през тази година бе каква печалба ще изкара. В класическия смисъл на думата той не беше пример за капиталист. Баща му често го бе упреквал в миналото, че е твърде безразсъден с парите. Докато бе само директор на маркетинга, той имаше две коли и се надяваше, че Ханс ще чуе това и ще бъде шокиран. Сега в Краков можеше да си позволи истински гараж — белгийска „Минерва“, „Майбах“, „Адлер кабриолет“ и „БМВ“.

Да бъде разпуснат и въпреки това по-богат от много по-разумния си баща, бе един от триумфите, които очакваше от живота Шиндлер. По време на икономически разцвет цената на работната ръка бе без значение.

Същото важеше и за Мадрич. Фабриката му за военни униформи се намираше в западната част на гетото, на два-три километра от фабриката на Оскар. Бизнесът му просперираше дотолкова, че той водеше преговори за откриване на подобна фабрика в Тарнов. Беше любимец на Оръжейния инспекторат и репутацията му помогна да получи заем от един милион злоти от Емисионната банка.

Каквото и морално неудобство да изпитваха двамата предприемачи, нито единият, нито другият чувстваха някакво морално задължение да не наемат евреи. Щеше да е фалшива поза, а те като прагматици изключваха позите от стила си. Във всеки случай Ицхак Щерн и Роман Гинтер от еврейския съвет, отговарящ за трудовата заетост, посещаваха Оскар и Юлиус и ги молеха да наемат колкото може повече евреи. Целта беше гетото да има икономическа значимост. За Щерн и Гинтер бе станала аксиома идеята, че евреин с икономическо значение в една империя, която е гладна за работна ръка, поне е защитен от най-сигурна смърт. Оскар и Мадрич бяха съгласни с това.

Две седмици трополяха количките из Казимеж и по моста към Подгурже. Бяха семейства средна ръка, а тяхната полска прислуга бе дошла да им помогне при прекарването на багажа. На дъното на количките бяха скътани останалите брошки и кожени палта; криеха ги под матраци, чайници и тигани. Тълпи поляци по улиците „Страдом“ и „Стара Висла“ ги освиркваха и замеряха с буци пръст. „Евреите си отиват! Евреите си отиват! Довиждане, евреи!“ — крещяха те.

Оттатък моста странна дървена порта посрещаше новите граждани на гетото. Беше бяла, с раковиноподобни бойници, които й придаваха ориенталски вид, с две големи арки за преминаващите трамваи от и към Краков, а отстрани имаше къщичка за мостовия. Като че за успокоение над арките имаше надпис на иврит, който означаваше „еврейски град“. Пред гетото, в посока към реката, бе опъната бодлива тел, а отворите бяха запушени със заоблени циментови блокове високи около два метра и половина. Приличаха на надгробни камъни в памет на анонимните жертви.

При портата на гетото евреите биваха посрещани от представител на комисията по настаняванията в Еврейския съвет. Ако човек имаше жена и голямо семейство, можеше да му дадат две стаи при ползване на кухня. Дори и при тези обстоятелства, след благоденствието през двадесетте години, бе много трудно да споделяш личния си живот със семейства с различни навици и традиции. Жените крещяха, а мъжете казваха, че нещата могат да бъдат и по-зле, стискаха зъби и клатеха глави. Затворени в една стая, религиозните считаха атеистите за истинско проклятие.

На двадесети март движението секна. Всеки извън гетото бе гонен и заплашван. За момента ония вътре бяха оставени на спокойствие.

Двадесет и три годишната Едит Лийбголд бе настанена в стая на първия етаж заедно с бебето и майка си. След падането на Краков преди осемнадесет месеца мъжът й бе обхванат от отчаяние. Той скиташе, сякаш търсеше някакъв път пред себе си. Имаше идеи да избяга в планината и да намери безопасно място. Така и никога не се върна.

От своя прозорец Едит Лийбголд виждаше Висла отвъд опасаните с бодлива тел барикади, но по пътя й към други части на гетото, особено към болницата на улица „Вегерска“, тя минаваше през единствения площад тук — „Площада на мира“. На този площад, само два дни след пристигането й в гетото, едва не я бяха натикали в един камион, за да рине сняг или въглища нейде в града. Според слуховете, по-късно хората от камионите се връщаха с един-двама по-малко, отколкото бяха откарвани. Едит повече се притесняваше да не я натикат в камион точно когато отива към аптеката на Панкевич, защото бебето трябваше да бъде нахранено след двадесет минути.

Затова тя отиде с други приятелки в комисията по заетостта. Ако можеше да работи някъде на смени, майка й щеше да се грижи за бебето през нощта.

През тези първи дни канцеларията на комисията бе претъпкана. Еврейският съвет вече бе създал своя полиция, която трябваше да следи по-късно за реда в гетото. Едно момче с кепе и лента на ръкава подреждаше хората на опашка пред канцеларията.

Групата, в която бе и Едит Лийбголд, тъкмо влезе в преддверието и вдигаше шум, за да убива времето, когато един дребен мъж на средна възраст, в кафяв костюм и с вратовръзка, се приближи към нея. Личеше си, че шумът го е привлякъл. Отначало си помислиха, че идва да ухажва Едит.

— Вижте — каза той, — вместо да чакате, вървете в емайлната фабрика. Има една в Заблоче.

Замълча, за да види какъв ефект ще имат думите му. Заблоче бе извън гетото.

— Може да се размените с полски работници. Нуждаят се от десет здрави жени за нощната смяна.

Момичетата останаха учудени, сякаш можеха да избират къде да работят и да му откажат. Той ги увери, че работата не е тежка. Щяха да ги приучат бързо към изискванията. Каза, че името му е Абрахам Банкиер и е управител в тази фабрика. Разбира се, собственикът е германец. Попитаха го що за германец е собственикът. Банкиер се усмихна широко, сякаш искаше да възнагради надеждите им. Кратко им обясни, че е добър човек.

Същата вечер Едит Лийбголд се запозна с другите работници от нощната смяна на емайлната фабрика и прекоси гетото на път към Заблоче, под охраната на полицай евреин от службата по сигурност в гетото. По пътя тя задаваше въпроси за ГЕФ. Дават им супа с месо, говореха хората. А бой? Казаха й, че онова място не е „такова“. Не е като фабриката за бръснарски ножчета на Бекман. По-скоро е нещо подобно на фабриката на Мадрич. Да работиш при Мадрич и при Шиндлер е добре.

На входа на фабриката Банкиер извика новите работници от нощната смяна и ги отведе към празните канцеларии, минаха покрай бюрата и спряха пред врата с табелка „Хер директор“. Хер директорът седеше върху ъгълчето на бюрото си и пушеше цигара. Косата му, нещо средно между русо и светлокестеняво, изглеждаше току-що сресана. Носеше двуредно сако и копринена вратовръзка. Изглеждаше като човек, който трябва да ходи на официална вечеря, но бе изчакал малко, за да поговори с тях. Беше внушителен и все още млад. От подобен образец на „чистата арийска раса“ Едит очакваше лекция за армейските изисквания по време на война и производствените норми.

— Искам да ви кажа „Добре дошли“ — каза им той на полски. — Вие сте част от план за разрастването на това предприятие.

После отмести погледа си от тях и може би дори си мислеше: „Не им говори това, те нямат място в този план.“

Без да мигне, без увертюри, без да повдигне двусмислено рамене, той им каза:

— Ще бъдете на сигурно място тук. Ако работите във фабриката, ще оцелеете по време на войната.

Накрая им пожела лека нощ, излезе от кабинета и остави Банкиер с работниците, а сам вече мислено се настаняваше зад волана на колата си.

Всички останаха зашеметени от обещанието му. Беше сякаш от Бога пратено обещание. Как може човек да даде подобно обещание? Но Едит Лийбголд моментално повярва в него. Не защото искаше да повярва, не защото бе частица истински кураж. Повярва, защото в мига, в който хер Шиндлер изрече обещанието, не остана нищо друго, освен да се повярва.

Новите работнички в ГЕФ слушаха инструкциите приятно замаяни. Сякаш някаква луда стара циганка им бе казала, че ще се омъжат за граф, без да им взима пари за това. Обещанието промени завинаги очакванията на Едит Лийбголд от този живот. Ако някога решаха да я застрелят, тя щеше да протестира: „Но хер директорът каза, че това няма да се случи!“

Работата не изискваше умствени усилия. Едит носеше на куки вече потопените в емайла тенджери до пещите. През цялото време размисляше върху обещанието на хер Шиндлер. Само луди даваха такива категорични обещания, без да им мигне окото. И все пак той не беше луд. Беше бизнесмен, който отива на вечеря. Следователно знаеше какво говори. Това значеше, че има провидение, някаква неведома връзка с Бога или с дявола, или просто с нещата от живота. И отново външността му, ръката му със златен пръстен с монограм не бе ръка на ясновидец. Това бе ръка, която посяга към вино, ръка, в която сякаш се криеха прегръдки. Така тя отново се спря на идеята си за лудостта, за опиянението, за мистичните обяснения, за начина, по който хер директорът я зарази с вяра.

Подобни сложни разсъждения щяха да вълнуват през тази и през следващите години всички, на които Оскар Шиндлер обещаваше нещо. Някои сякаш осъзнаха връзката. Ако човек не е прав, ако лековато използва силата си да внушава, значи няма Бог и няма човещина, няма хляб и няма помощ. Имаше, разбира се, съдба, а съдбата не беше благосклонна.

Девета глава

Онази пролет Шиндлер излезе от района на Краков и се отправи с БМВ-то си на запад към границата, мина през току-що пробуждащите се напъпили гори по посока към Цвикау. Отиваше да види Емили, сестра си и лелите. Всички те бяха отколешни съюзници срещу баща му, всички съчувстваха най-силно на мъченичеството на майка му. Ако съществуваше някакъв паралел между страданието на покойната му майка и на жена му, то Оскар Шиндлер — в този момент облечен в палто с кожена яка, въртящ волана с тънки кожени ръкавици и едновременно палещ поредната турска цигара — караше колата по правите пътища в Йесеник където снегът отдавна се топеше, и не виждаше подобни паралели. Едно дете не можеше да види тези неща. Баща му бе бог и се подчиняваше на по-сурови закони.

Обичаше да гостува на лелите си — те така сладко вдигаха ръцете си с дланите нагоре, когато се възхищаваха от кройката на костюма му. По-малката му сестра се бе омъжила за виден жп служител и живееше в хубав апартамент. Оскар пиеше чай със сестра си и съпруга й, а после и малко ракия. Долавяше се някакво взаимно чувство на задоволство — децата на семейство Шиндлер се бяха подредили доста добре в живота.

Разбира се, сестрата на Оскар се бе грижила за фрау Шиндлер, когато легна на легло, а сега посещаваше тайно и баща им. Не можеше да направи нищо повече, освен да намеква да се помирят. Тя направи плахи опити по време на чая, но Оскар й отговаряше с ръмжене.

По-късно Оскар вечеря вкъщи с Емили. Тя се развълнува, че е при нея за края на седмицата, а за празника като съвсем старомодна двойка можеха да отидат на великденските тържества. Тържествата бяха хубаво нещо, танцуваха цяла вечер на бала, а когато седнеха на масата, се държаха толкова любезно един с друг, че приличаха на добре възпитани чужденци. В душата и в съзнанието си и Емили, и Оскар се чудеха на своя странен, невъзможен брак — как можеше той да предложи на абсолютно непознати, даже на работниците от фабриката си, много повече, отколкото даваше на нея.

Въпросът, който стоеше пред тях, бе дали Емили да се премести при него в Краков. Ако напуснеше Цвикау и дадеше апартамента под наем, в Краков щеше да се окаже на тясно и нямаше да има къде да се уедини. Вярваше, че съдбата й е свързана завинаги с тази на Оскар. Според езика на католическата религия отсъствието му от къщата бе „временно отлъчване“. Въпреки това животът с него в непознат град би бил поносим само ако той бе внимателен, предпазлив и щадеше чувствата й. Лошото при Оскар бе, че не желаеше да прикрива извънбрачните си връзки. Безгрижен, полупиян, полусериозен, понякога той сякаш си мислеше, че ако някое момиче му е харесало, трябва да се хареса и на съпругата му.

Нерешеният проблем за отиването й в Краков така ги потискаше, че когато вечерята привърши, Оскар се извини и отиде в едно кафене на главния площад. Мястото се посещаваше от минни инженери, дребни бизнесмени и от някой и друг търговец, внезапно станал военен. Стана му приятно, като видя някои от приятелите си мотоциклетисти, ала сега повечето бяха с униформи на Вермахта. Реши да пие коняк с тях. Някои изразиха учудване, че такъв снажен човек като него не е надянал униформата все още.

— Стратегически производства — изръмжа той. — Стратегически производства.

Започнаха да си припомнят миналото, състезанията с мотори… Шегуваха се за онзи случай, когато Оскар бе разглобил един мотор, докато бе в гимназията. Какъв ефект имаше само! Ефектът, който постигна с петстотинкубиковия „Галони“. Шумът в кафенето се усили, поръчаха още коняк. От залата, където сервираха храна, се появиха стари училищни приятели. На лицата им бе изписано изражение, като че ли бяха познали отдавна забравен смях. И наистина го бяха познали.

После някой каза сериозно:

— Слушай, Оскар. Баща ти вечеря там съвсем сам…

Оскар Шиндлер се загледа в чашата си. Лицето му гореше, но той само сви рамене.

— Поговори с него — предложи друг. — Старецът е заприличал на сянка.

Оскар каза, че е по-добре да се прибира. Понечи да се изправи, но те сложиха ръце на раменете му и го накараха да седне отново. Казаха му, че баща му знае, че е тук. Двама вече бяха отишли и убеждаваха стария Ханс Шиндлер да се присъедини към тях. Оскар се уплаши и се изправи, като ровеше в джобовете си за жетона от гардероба. В този момент се появи хер Ханс Шиндлер, лицето му бе измъчено, а двамата приятели го подкрепяха отстрани, докато приближаваше. Оскар направо замръзна при тази гледка. Въпреки надменността, която се таеше в чувствата към баща му, той винаги бе мислил, че ако трябва да се заличи някаква пропаст между двамата, то Оскар ще предприеме първата стъпка. Старият човек бе толкова горд! А пък сега се бе оставил да го отведат при сина му.

Когато ги изправиха лице в лице, първото нещо, което направи старият, бе да се усмихне извинително и малко неловко, а пък веждите му се сключиха. Този жест бе дотолкова познат на Оскар, че внезапно усети някаква мощна вълна. „Не зависеше от мен — сякаш казваше Ханс. — Бракът ни и всичко останало, майка ти и аз, нещата се развиваха по свой собствен закон.“ Подтекстът при този жест може и да е бил по-елементарен, но Оскар бе видял подобно изражение на нечие лице тази вечер. На своето собствено лице, докато се оглеждаше в огледалото в коридора на апартамента и обличаше палтото си, за да излезе. Бракът и всичко останало, нещата се развиват по свой собствен закон. Той бе почувствал същото, а тук — три коняка по-късно — баща му споделяше с него същото прозрение.

— Как си, Оскар? — попита Ханс Шиндлер.

След думите се чуваше леко свистене, някакво задъхване. Здравето на баща му бе по-лошо, отколкото си го спомняше.

Така Оскар реши, че дори хер Ханс Шиндлер е човек — едно предположение, което не можа да преглътне на следобедния чай у сестра си. Прегърна стария човек, целуна го по бузите три пъти и усети небръснатата кожа на баща си. Започна да плаче, когато групата инженери, войници и някогашни мотоциклетисти зааплодира тази вълнуваща сцена.

Десета глава

Съветът под председателството на новия шеф Артур Розенцвайг все още се считаше за пазител на живота и здравето на интернираните в гетото и затова се опитваше да внуши на еврейските полицаи, че те също са обществени служители, блюстители на социалното спокойствие. Затова набираха млади мъже, които бяха образовани и проявяваха състрадание. Макар шефовете на СС да смятаха, че еврейската полиция (ЕП) е спомагателна полицейска част, която изпълнява заповеди като всяка друга, повечето полицаи в гетото не разбираха така задълженията си през 1941.

Не може да се отрече, че с течение на времето еврейският полицай бе ставал все по-подозрителна персона и често го считаха за предполагаем колаборатор на режима. Някои полицаи даваха информация на партизаните и по този начин се бореха със системата, но за по-голямата част бе ясно, че тяхното съществуване и оцеляването на семействата им все повече зависеше от съдействието, което оказват на СС. Честните хора се корумпираха в ЕП, а мошениците се възползваха от възможностите, които тя им предоставяше.

През първите месеци обаче ЕП изглеждаше положителна сила. Леополд Пфеферберг бе красноречив пример за двойствеността, която се криеше в него. Когато образованието, дори това, организирано от Еврейския съвет, бе забранено през декември 1940 година, на Полдек му предложиха като работа да се грижи за реда по опашките в съвета и да отговаря за книжата за записвания в комисията по настаняванията. Службата бе на непълен работен ден, но тя му даваше прикритие, за да може да пътува сравнително безопасно из Краков. През март 1941 година бе създадена ЕП с цел да пази евреите, които идваха в гетото в Подгурже от други краища на града. Полдек се съгласи да работи в ЕП. Вярваше в целите на тази институция и мислеше, че тя не само ще осигури спокойствие в гетото, но и ще постигне нужното подчинение (с такова нежелание демонстрирано от племето), което, според историята на европейския юдаизъм, ще накара тиранина да си замине по-скоро. Надяваше се, че така ще забравят тегобите и в забравата животът ще стане пак поносим.

Въпреки че бе сложил кепето на ЕП, той внасяше и изнасяше от гетото забранени стоки — кожени изделия, бижута, палта, пари. Леополд познаваше часовия на портала, Освалд Боско, един полицай, който така негодуваше срещу режима, че позволяваше внасянето на суровини в гетото, за да се произвеждат стоки — дрехи, вино, железария. После пък разрешаваше да изнасят стоките към Краков за продан, без дори да поиска подкупи за това.

Когато напуснеше гетото, минеше покрай охраната на портата и покрай шляещите се наоколо агенти, Пфеферберг смъкваше лентата на ЕП от ръкава си и така си вършеше работата в Казимеж и Краков.

По стените на зданията, над главите на пътниците в трамваите бяха разлепени плакати и той четеше от тях новините. Реклами на бръснарски ножчета, най-новите заповеди от Вавел за предаване на укрити бандити, лозунгът „Евреи — Въшки — Тиф“, карикатура на красива полска мома, която подава храна на евреин с крив нос, чиято сянка е като силуета на сатаната. „Онзи, който помага на евреин, помага на сатаната!“ Пред бакалиите бяха окачени картини, изобразяващи евреи, които кълцат плъхове на кайма, разреждат мляко, правят сладкиши с въшки и месят тесто с мръсни крака. Съществуването на гетото се демонстрираше по улиците на Краков от плакати, изработвани от „художници“ от министерството на пропагандата. А Пфеферберг с арийските си черти можеше спокойно да се разхожда покрай произведенията на изкуството, носейки пълна чанта с бижута или пари.

Най-големият удар на Пфеферберг бе през миналата година, когато губернатор Франк изтегли от обръщение всички банкноти от сто и петстотин злоти и заповяда останалите да бъдат депозирани в Райх кредит банк. Тъй като евреин можеше да обмени само две хиляди злоти, всички скрити банкноти щяха да се обезценят, освен ако не се намереше някой с арийски външен вид и без позорна лента на ръкава, който има желание да се нареди на дългите опашки от поляци пред Райх кредит банк. Пфеферберг и един негов млад приятел, също евреин, събраха стотина хиляди злоти от посочения номинал, излязоха с цял куфар банкноти и се върнаха с новите окупационни пари, като бяха дали само подкупи на полските полицаи на портата.

Ето такъв полицай бе Пфеферберг: примерен според изискванията на председателя Артур Розенцвайг, ужасен според стандарта на улица „Поморска“.

Оскар посети гетото през април. Донякъде от любопитство, но също и за разговор с един бижутер, при когото бе поръчал два пръстена. Гетото му се видя по-претъпкано, отколкото си го бе представял. В стая живееха по две семейства, освен ако не познаваха някого в Еврейския съвет. Вонеше на запушени тоалетни, но жените успяваха да се преборят с тифа с усърдно чистене и изваряване на дрехите на дворовете.

— Нещата се промениха — сподели бижутерът с Оскар. — Дадоха палки на ЕП.

Тъй като управлението на гетото, както и на всички останали гета в Полша бе преминало от генерал-губернатор Франк в ръцете на отдел „4В“ на Гестапо, еврейските въпроси в Краков се решаваха от оберфюрер от СС Юлиан Шернер — здрав човек на около четиридесет и пет-петдесет години, който в цивилни дрехи, с плешивата си глава и очила голям диоптър изглеждаше като най-обикновен бюрократ. Оскар се бе срещал с него по различни коктейли в германската общност. Шернер говореше много — не за войната, а за бизнес и инвестиции. Беше от обикновените служители: имаше средно висок чин, беше разбран човек, интересуваше се от пиене, жени и конфискувани стоки. Понякога се усмихваше самодоволно от неочакваната си влиятелност и тогава заприличваше на дете, с омазана от мармалад уста. Беше винаги сърдечен и същевременно прикрит. Оскар смяташе, че Шернер предпочита да кара евреите да работят, а не да ги избива, и че ще заобикаля закона, за да извлече полза от това. В общи линии обаче ще следва политиката на СС, без да накърнява собствените си интереси.

Оскар не забрави полицейския шеф на Коледа и му изпрати шест бутилки коняк. Е, след като човекът се бе издигнал в службата, сега сигурно щеше да струва повече.

Поради тази промяна на властта, при която СС ставаше вече не просто оръжие на политиката, а създаваше и самата тя закони, ЕП промени същността си в топлите априлски дни. При преминаването си през гетото, Оскар се запозна с нова фигура в ЕП: бившия стъклар Симхе Шпира. Шпира бе религиозен както по възпитание, така и по ортодоксален темперамент и ненавиждаше модерните европейски либерали, които все още се срещаха в Еврейския съвет. Получаваше заповеди не от Артур Розенцвайг, а от унтерщурмфюрер Бранд от СС, чиято канцелария, разбира се, бе от другата страна на реката. След инструктажа при Бранд той се връщаше в гетото с по-голяма информация и по-големи пълномощия. Бранд му бе заповядал да обособи политически „отдел“ в ЕП и той записа доста от приятелите си в новото формирование. Кепето и лентата вече не бяха част от униформите им, а вместо тях облякоха сиви ризи, бричове, широки кожени колани и лъскави полицейски ботуши.

Политическият отдел на Шпира щеше да прекрачи границите на неохотното сътрудничество на режима и щеше да се напълни с жестоки мъже, хора с комплекси, с животинска омраза поради социално и интелектуално по-слабите си възможности, които са имали в миналото, в сравнение със среднозаможните еврейски семейства. Освен Симхе в групата влизаха Шимон Шпиц, Марсел Целингер, Игнаций Даймонд, търговецът Давид Гутер, Форстер, Брюнер и Ландау. Отдадоха се на шантаж и започнаха да изготвят за СС онези списъци с неблагонадеждни, бунтарски настроени евреи от гетото.

Полдек Пфеферберг вече искаше да напусне ЕП. Говореше се, че Гестапо ще накара всички полицаи от ЕП да дадат клетва за вярност пред Фюрера, след което нямаше как да не се подчиняват. Полдек не искаше да има вземане-даване с хора в сиви униформи като Шпира, Шпиц и Целингер, онези, дето изготвяха списъците. Затова отиде до болницата на ъгъла на „Вегерска“, за да говори с главния лекар на Еврейския съвет. Това бе един внимателен човек с малко криви зъби на име Александър Биберщайн, брат на Марек, първия председател на съвета, който все още излежаваше присъда за парични злоупотреби и опити за подкупване на висши служители.

Пфеферберг помоли Биберщайн да му даде медицинско, за да може да напусне ЕП. Биберщайн му каза, че е доста трудно. Пфеферберг дори не изглеждаше болен. Трудно щеше да симулира хипертония. Доктор Биберщайн му каза какви са симптомите на болния кръст. Пфеферберг се яви на рапорт силно приведен и се подпираше с бастун.

Шпира беше бесен. Когато Пфеферберг за пръв път бе помолил да го освободят от ЕП, шефът бе казал, че само в ковчег може да стане това. Шпира и неговите инфантилни приятелчета си играеха на елитна армия вътре в гетото. Мислеха се за преторианци или пък за чуждестранния легион.

— Ще те пратим на лекар в Гестапо — изкрещя Шпира.

Биберщайн, който разбра, че младият Пфеферберг е срамежлив, си свърши добре работата. Полдек мина успешно прегледа при лекаря от Гестапо и бе освободен от ЕП поради болест, която би попречила на изпълнение на задълженията му например при обществени безредици. Казвайки довиждане на полицай Пфеферберг, Шпира изрази пренебрежение, ненавист и враждебност.

На следващия ден Германия нападна Русия. Оскар чу новината в едно неясно предаване по ББС и разбра, че с плана „Мадагаскар“ е свършено. Щяха да минат години, докато се намерят кораби за транспортиране на евреите. Оскар усети, че с това се променят операциите на СС, защото навсякъде икономисти, инженери, тактици и полицаи от всякакъв чин възприемаха онова мислене, което бе нужно не само за продължителна война, но и за систематичното прочистване на идеалната, расово еднородна империя.

Единадесета глава

В една пряка на улица „Липова“, чийто изход водеше до цех на фабриката на Шиндлер, се намираше Германска фабрика за кутии. Оскар Шиндлер, винаги жаден за компания, се отбиваше често тук, за да побъбри с надзирателя Ернст Кунпаст или пък с бившия собственик и неофициален управител господин Шимон Йерет. Фабриката за кутии „Йерет“ се бе превърнала в германска точно преди две години по обичайната процедура — не се платиха такси, не му дадоха никакъв документ. Несправедливостта отдавна вече не занимаваше Йерет. Подобни неща се бяха случили на повечето хора, които познаваше. Това, което го притесняваше, бе гетото. Кавгите в кухнята, жестоката липса на индивидуално пространство, миризмата на потни тела, въшките, които скачат върху костюма ти от мръсното сако на човек, в който си се опрял на стълбите. Той сподели, че госпожа Йерет е напълно отчаяна. Тя бе свикнала с охолен живот, семейството й бе от Клепарж, северно от Краков. „И като си помисли човек какъв дом можеше да се построи там с толкова много боров материал…“ Той посочи празното пространство зад фабриката. По-голямата част принадлежеше на Оскар, а останалата на полската фамилия Белски. Но Оскар не каза това на Йерет, нито пък как планира да оползотвори мястото. Шиндлер бе по-скоро заинтригуван от завоалираното предложение за иглолистен материал. Значи можеше да се „изолира“ такова голямо количество борова дървесина? „Всичко зависи от документацията“, поясни Йерет.

Стояха до прозореца в кабинета на Йерет и говореха за празното пространство отвън. От цеховете се носеше шум от чукане и неспирно пилене. Йерет каза на Оскар, че не би искал да напусне фабриката. Не му се искаше да изчезне ей така в някой трудов лагер и да се чуди там какво ли правят мизерниците във фабриката. Нали разбирате, хер Шиндлер?

Човек като Йерет не можеше да види някакъв изход или спасение. Германската армия, изглежда, жънеше успехи в Русия и дори за ББС бе трудно да повярва, че отива всъщност в капан. Поръчките на Оръжейния инспекторат за войнишки съдове се трупаха върху бюрото на Оскар. На края поръчките завършваха с поздрав и подпис на генерал Юлиус Шиндлер върху препоръчителните писма, а имаше и най-различни телефонни обаждания с благопожелания от младши офицери. Оскар оценяваше поръчките и телефонните разговори по достойнство, но изпитваше противоречиви чувства от написаните набързо писъмца от баща му, който се радваше на помиряването им. Шиндлер старши казваше, че нещата няма да продължат така. Онзи — Хитлер — няма да издържи дълго. Америка ще го пречупи най-накрая. Ами руснаците? Боже господи, та някой въобще намеквал ли е на този диктатор колко отчаяни главорези живеят там? Оскар се усмихваше на писмата и не се притесняваше от контрастиращите емоции — въодушевлението от контрактите с Оръжейния инспекторат и по-интимното естество на писмата на баща му, които бяха изпълнени с духа на промяната. Оскар изпращаше на Ханс месечни чекове от по хиляда райхсмарки като знак за синовна обич и помирение, а още и като разточителен каприз.

Годината мина неусетно и почти безболезнено. По-дълъг работен ден, какъвто хер Оскар Шиндлер никога не бе имал, купони в „Краковна“, запои в джазклуба, посещения в апартамента на великолепната Клоновска. Когато листата на дърветата започнаха да капят, той направо се зачуди кога е минала цяла година. Чувството, че времето просто се е стопило, се усилваше от закъснялото лято и подранилите есенни дъждове, заваляли по-рано от обикновено. Нетрадиционните промени в годишните времена щяха да са благоприятни за Русия и така щяха да засегнат всички европейци. Но за хер Оскар Шиндлер в кабинета на улица „Липова“ времето си беше все още време.

Внезапно в самия край на 1941 година Оскар бе арестуван. Някой — може би чиновник поляк или някой от техниците германци — го бе предал на СС. Двама цивилни гестаповци дойдоха една сутрин на улица „Липова“ и блокираха с мерцедесите си входа на „Емалия“, сякаш по този начин искаха да спрат цялото производство. Качиха се горе и показаха на Оскар заповеди за изземането на всички счетоводни книги.

— Кои точно книги искате? — попита ги Оскар.

— Приходно-разходните — каза единият.

— Главната счетоводна книга — допълни другият.

Полицаите не бяха особено строги. Докато Оскар отиде да донесе счетоводните книги, те си бъбреха с Клоновска. Разрешиха му да драсне на един лист имената на предполагаеми бизнесмени, с които имаше уговорки в този ден, за да отпаднат ангажиментите. Клоновска веднага разбра задачата си, защото всъщност това бяха имената на Оскаровите приятели, с които трябваше да се свърже, за да го измъкнат под гаранция от затвора.

Първи в списъка бе оберфюрер Юлиан Шернер, втори — Мартин Платхе от Абвера в Бреслау. Този разговор, вторият, трябваше да се направи с поръчка за междуградско обаждане. Трети в списъка бе надзирателят на заводите „Остфазер“, пропилият се военен Франц Бош, на когото Шиндлер бе изпращал нелегално известни количества съдове. Навеждайки се над рамото на Клоновска, над фризираната й руса глава, Оскар посочи с пръст името на Бош — беше влиятелен човек, съветваше всички висши чиновници, които играеха на черния пазар в Краков. А Оскар знаеше, че причината за арестуването му е свързана с черния пазар. Опасността при спекулациите се криеше в това, че човек винаги можеше да намери чиновници, подходящи за подкуп, но никога не можеше да предвиди завистта на собствените си подчинени.

Четвъртото име в списъка бе на германец, председател на борда на директорите на завода „Ферум АГ“ в Сосновец, откъдето хер Шиндлер доставяше стомана за своята фабрика. Тези имена го успокоиха, докато мерцедесът на Гестапо го караше към улица „Поморска“ на около километър западно от Стария град. Имената гарантираха, че той няма да изчезне безследно. Следователно той не беше безпомощен като хилядите обитатели на гетото, които бяха подбирани според списъците на Симхе Шпира и водени към вагоните за добитък на гара Прокоцим. Единствените неми свидетели бяха бледите звезди в студеното коледно небе. Оскар познаваше обаче някои важни клечки.

Краковското управление на СС бе модерна сграда, строга на вид, но не зловеща като затвора „Монтелупих“. Все пак дори човек да не даваше ухо на слуховете за изчезванията тук, се объркваше още при влизането. Арестуваният се вкаменяваше от внушителните размери, от заплетените като в роман на Кафка коридори, от безмълвната заплаха, притаена в имената на отделите, изписани по вратите. Имаше „Главна канцелария СС“, „Управление на службите по обществения ред“, „Крипо“, „Сипо“, „Гестапо“, „Счетоводен отдел СС“, „Личен състав“, „Отдел еврейски въпроси, етнически групи и изселване“, „Съдебен отдел“, „Оперативен“, „Обслужване“, „Райхскомисариат по въпросите на засилване германското присъствие“, „Отдел етнически германци“.

Някъде в този огромен кошер се намери един гестаповец на средна възраст, който, изглежда, разбираше повече от счетоводен баланс, отколкото двамата полицаи, които арестуваха Шиндлер. Той проведе разпита. Човекът изглеждаше развеселен като митнически чиновник, който е открил, че предполагаемият контрабандист на валута всъщност внася нелегално цветя за леля си. Каза на Оскар, че цялото оръжейно производство е под внимателно наблюдение. Оскар не му повярва, но си замълча. Хер Шиндлер, продължи гестаповецът, сигурно разбира, че всички военни предприятия трябва да насочват цялата си продукция в името на Великата кауза. Това е въпрос на чест. А също и да не се уронва авторитетът на губернската икономика чрез нечестни сделки.

Оскар измърмори нещо в отговор по оня свой особен начин, който можеше да означава и заплаха, и благоразположение. Попита гестаповеца да не би да има оплакване, че „Емалия“ не изпълнява поръчаните квоти?

— Живеете доста добре — отговори мъжът, но с многозначителна усмивка, която означаваше, че в това няма нищо лошо, че е в реда на нещата важните бизнесмени да живеят добре. — Е, ние трябва да сме сигурни, че всеки, който живее добре, е постигнал това само от законни сделки.

Оскар се усмихна широко на гестаповеца.

— Оня, който е доносничил срещу мен, е глупак и ви губи времето.

— Кой е управител на ГЕФ? — попита полицаят, като не обърна внимание на тези забележки.

— Абрахам Банкиер.

— Евреин.

— Да. Някога фабриката е била собственост на негови роднини.

— Книгите може и да са редовни. Но ако се нуждаем и от други, надявам се хер Банкиер ще ни ги предостави.

— Искате да кажете, че ще ме задържите? — попита Оскар, а после започна да се смее. — Трябва да ви кажа, че когато с оберфюрер Шернер се посмеем на чашка на това недоразумение, аз няма да пропусна да му кажа, че сте се държали безкрайно любезно с мен.

Двамата полицаи, които го арестуваха, го съпроводиха до втория етаж, където го обискираха и му разрешиха да задържи цигарите си и сто злоти, за да си купи дреболии. После го заключиха в една спалня, навярно най-доброто помещение, с което разполагаха, както прецени Оскар. Имаше чешма, тоалетна, а също и прашни пердета на прозорците с решетки. В стаята сигурно затваряха по-важните затворници, докато ги разпитваха. Ако после освободяха човека, той не можеше да се оплаче от условията, ала не можеше и да е прекалено ентусиазиран от тях. Ако пък се окажеше предател, шпионин или спекулант, то като че ли подът се отваряше и попадаше в килия в приземието, където, кървящ и неподвижен в малко отделение от цяла редица подобни ограждения, наричани тук „трамвайна линия“, го очакваше единствено „Монтелупих“. Там пък бесеха затворниците в техните килии. Оскар огледа вратата. После си каза: „Само някой да ме пипне и ще го изпратя в Русия!“

Мразеше да чака. Само след час само почука на вратата и даде на часовия петдесет злоти, за да му купи бутилка водка. Парите бяха, разбира се, три пъти повече от цената на алкохола, но такива бяха методите „Оскар Шиндлер“. По-късно пристигна чанта с пижама, тоалетни принадлежности и книги, приготвена сигурно от Клоновска и Ингрид. С яденето му донесоха и половин бутилка първокачествено унгарско вино и никой не дойде да го обезпокои или да задава въпроси. Той предположи, че полицаят-икономист все още се труди над счетоводните книги на „Емалия“. Нямаше да е зле, ако имаше и радио, по което да чуе новините на ББС за Русия, Близкия изток и току-що влезлите във войната САЩ. Имаше чувството, че ако помоли надзирателя, той няма да му откаже.

Искрено се надяваше, че Гестапо не е ходило до апартамента му на улица „Страшевски“, за да огледа мебелите и бижутата на Ингрид. Но когато вече почти заспиваше, очакваше по-скоро да се срещне лице в лице с тези, които го арестуваха.

На заранта му донесоха хубава закуска — херинга, сирене, яйца, кифлички, кафе — и отново никой не го обезпокои повече. После полицаят-икономист пристигна със счетоводните книги.

Поздрави го. Изрази надежда, че Оскар се е чувствувал удобно предишната нощ. Каза, че не е имало време за нещо повече от бегъл поглед върху книгите на хер Шиндлер, но са решили, че човек с такова обществено положение и с толкова влиятелни приятели, работещи за Великата кауза, не бива да бъде проучван толкова щателно… поне за момента. Полицаят му каза, че някой се е обаждал по телефона. Докато благодареше за любезността на гестаповеца, Оскар бе сигурен, че го оставят на мира само временно. Взе счетоводните книги и получи всички пари от обиска.

Долу сияеща го очакваше Клоновска. Господа „Дебели връзки“ бяха постигнали целта — Шиндлер излизаше от тази мелница на смъртта в двуредния си костюм и без нито една драскотина. Тя го поведе към адлера, който й бяха разрешили да паркира в двора. На задната седалка в колата се бе разположила глуповатата на вид болонка.

Дванадесета глава

Детето пристигна в квартирата на Дреснер в източната част на гетото през един следобед. В Краков я връщаше полското семейство, което се бе грижило за нея в провинцията. Бяха успели да убедят полските полицаи на портата, че отиват в гетото по работа и така момиченцето мина като тяхно дете.

Бяха много възпитани хора и се срамуваха, че трябва да я доведат в гетото в Краков. Детето бе кротко и те се бяха привързали към него. Но в провинцията не можеше повече да се отглеждат еврейчета. Общинските власти и най-вече СС даваха награда от петстотин злоти, че и повече за всеки предаден евреин. Правеха го съседи. Човек не можеше да има доверие дори на тях. А после не само детето ще бъде в опасност, но и семейството, което го е прибрало. Господи, на някои места селяните излизаха да „ловят“ евреи с коси и сърпове.

Момиченцето, изглежда, не страдаше особено от мизерията в гетото. Седеше на малка масичка сред сушилници с мокри дрехи и внимателно ядеше коричката хляб, която й даваше госпожа Дреснер. Приемаше всички ласкави обръщения, които жените, ползващи кухнята, употребяваха. Госпожа Дреснер забеляза колко е сдържано в отговорите си детето. Имаше своите малки капризи и като повечето тригодишни деца любим цвят. Червеното. Носеше червена шапка, червено палтенце и малки червени ботушки. Селяните явно й бяха угодили.

Госпожа Дреснер се опитваше да разговаря с момиченцето за истинските му родители. Те също живееха, по-точно криеха се, на село. Но госпожа Дреснер я уверяваше, че скоро ще дойдат при тях в Краков. Детето само кимаше, но, изглеждаме мълчеше единствено поради срамежливостта си.

През януари родителите й попаднаха в списъците на Шпира и есесовците ги поведоха към гара „Прокоцим“ под виковете на въодушевена тълпа поляци. „Сбогом, евреи!“ Те се отделиха от колоната, като че ли бяха двама обикновени полски граждани, които пресичат улицата, за да погледат депортирането на социалния враг, смесиха се с тълпата, сами повикаха малко, а после изчезнаха към селата отвъд северното предградие.

Сега разбираха, че животът в селата е много опасен, и планираха да се промъкнат в Краков през лятото. Майката на „Червената шапчица“, както момчетата на семейство Дреснер веднага нарекоха детето, щом се прибраха с новини от града, бе първа братовчедка на госпожа Дреснер.

Скоро се прибра и дъщерята на госпожа Дреснер, Данка, която работеше като прислужничка във въздушната база на Луфтвафе. Данка скоро навършваше четиринайсет и бе достатъчно висока, за да има работна карта, която й даваше право да се труди извън гетото. Тя страшно се зарадва на малката мълчаливка.

— Женя, аз познавам майка ти Ева. Ходех с нея по магазините за рокли и тя ми купуваше пасти в сладкарницата на улица „Брак“.

Момиченцето не помръдна, не се усмихна дори, а само гледаше пред себе си.

— Грешите, госпожо. Майка ми не се казва Ева, а Яша.

Тя продължи да казва измислените имена от полски произход, на които я бяха научили родителите й и селяните в случай, че „Синята полиция“ или СС започнат да я разпитват. Членовете на семейство се намръщиха един на друг, внезапно шокирани от неуместното лукавство на момиченцето, казаха си, че това е грозно, но не го упрекнаха, защото много скоро тази тактика можеше да се окаже спасителна.

За вечеря пристигна и Идек Шиндел, чичо на момиченцето, който бе млад лекар в болницата на гетото. Той беше онзи изобретателен, весел и добър чичо, от който всяко дете се нуждае. Като го видя, Женя най-накрая стана обикновено дете, скочи от стола си и се затича към него. Щом той наричаше тези хора тук „братовчеди“, значи те наистина бяха братовчеди. Сега човек можеше да си признае, че майка му се казва Ева и че дядо му и баба му не се казват Людовик и София.

Най-накрая пристигна и господин Юда Дреснер, Директор по продажбите във фабрика „Бош“, и така компанията бе в пълен състав.

Двадесет и осми април бе рожденият ден на хер Шиндлер и през 1942 година той го отпразнува като истинско дете на пролетта — шумно, весело и разточително. Това бе велик ден за ГЕФ. Хер директорът нареди да докарат скъп бял хляб независимо от разходите и да го раздадат заедно със супата. Празничното настроение обхвана канцелариите и цеховете. Индустриалецът Оскар Шиндлер сякаш честваше самия Живот.

Тържеството по случай тридесет и четвъртия му рожден ден започна отрано в „Емалия“. Шиндлер обяви началото на празника още с влизането си в общата канцелария. Носеше три бутилки коняк под мишница да почерпи инженерите, счетоводителите и сменните майстори. На всички чиновници и служители даде пакети цигари. С наближаване на обеда подаръците достигнаха до цеховете. Донесоха торта от една сладкарница и той я разряза върху бюрото на Клоновска. Започнаха да пристигат делегации от еврейски и полски работници, за да го поздравят, и той твърде сърдечно целуна едно момиче на име Кухарска, чийто баща преди войната бе член на полския сенат. После приближиха еврейските момичета и мъжете. Ръкуваха се. Дори Щерн се появи от заводите „Прогрес“, където работеше в момента, ръкува се съвсем официално с Оскар и внезапно се озова в прегръдката му, подобна на стискане с клещи.

Същия следобед някой — може би предишният доносник — се обади на улица „Поморска“ и докладва за свободното, неарийско поведение на Шиндлер спрямо „онази раса“. Счетоводните му книги можеше да издържат на щателно проучване, но никой нямаше да отрече, че той целува еврейки.

Този път арестът бе по-сериозен от първия път. Сутринта на двадесет и девети април един мерцедес отново препречи входа на фабриката и двама гестаповци, някак по-самоуверени от предишните, го пресрещнаха на двора. Казаха му, че е обвинен в нарушаване Закона за расите и изселванията. Трябвало да отиде с тях, но нямало нужда първо да се отбива в кабинета си.

— Имате ли заповед за арест? — попита ги той.

— Не е необходима такава — отговориха те.

Той се усмихна широко. Господата трябваше да разберат, че ако го отведат без заповед за арест, ще съжаляват за това по-късно.

Той каза това весело, но от поведението им ставаше ясно, че сега са много по-твърди и опасни в сравнение с миналогодишното му комично задържане. На „Поморска“ тогава го разпитваха за нарушаване на икономически закони. Този път обаче законът бе гротесков, изсмукан сякаш от пръстите, написан сякаш в момент на умопомрачение. Доста сериозна работа.

— Ще рискуваме да съжаляваме по-късно — рече единият.

Оскар прецени самоувереността им, страшното им безразличие към него — един новобогаташ, скоро навършил тридесет и четири.

— В такова пролетно утро — каза им той — мога да отидели няколко часа за разходка с кола.

Той се самоуспокояваше, че отново ще го затворят в някоя цивилизована стая на „Поморска“. Но когато завиха надясно по „Колейова“, разбра, че този път отива в затвора „Монтелупих“.

— Бих искал да разговарям с адвокат — обади се Оскар.

— И това ще стане — отвърна шофьорът.

Оскар бе чул в моментен проблясък на разум от един свой другар по чашка, че „Монтелупих“ снабдява с трупове Ягелонския институт по анатомия.

Затворът бе с много дълга външна стена, а от седалката на мерцедеса ясно се виждаха зловещо еднаквите прозорчета на третия и четвъртия етаж. Минаха през портала, после през арката на входа и се отправиха към една канцелария, в която чиновникът от СС шепнеше, сякаш всеки по-шумен разговор би предизвикал страхотен екот в тесните коридори. Прибраха парите му, но казаха, че ще му дават по петдесет злоти на ден, докато е в затвора. Полицаите го предупредиха, че още не е време да се обажда на адвокат.

После си отидоха, а той тръгна по коридора с охраната и се ослушваше за най-далечни викове, които можеха да долетят от тесните прозорчета при подобна манастирска тишина.

Поведоха го по едно стълбище надолу, докато стигнаха до клаустрофобично тесен тунел и преминаха покрай редица заключени килии, едната от които бе с отворена решетка. Вътре седяха шестима затворници по ризи, всеки в своето малко отделение, а телата им бяха обърнати към далечната стена, така че чертите на лицата им не се виждаха. Оскар видя едно разкъсано ухо. „Клоновска, мила моя Клоновска, звъниш ли вече по телефона?“

Отвориха една килия и той влезе вътре. Притесняваше се донякъде, че килията може да е препълнена. Но вътре имаше само един военен, наметнат с шинела си чак до ушите, за да се стопли. Седеше върху едното дървено нарче със сламеник.

— Добре дошли, господине — каза офицерът с лукава усмивка и вдигна ръка за поздрав.

Беше красив мъж, няколко години по-възрастен от Оскар. Шанс беше, че е подставено лице, но чудно защо му бяха оставили униформата на явно висок чин.

Оскар погледна часовника си, седна, стана, погледна към високите прозорчета. Вътре влизаше малко светлина от външния двор, ала прозорецът не бе такъв, че да се облегнеш на него, да се надвесиш и да се порадваш на близките речни брегове, нито пък да провесиш крака и да се взираш в далечината.

Накрая заговориха. Оскар бе много унил, но щандартенфюрерът говореше безспирно. Каза, че се казва Филип, но не мислеше, че възпитаните хора трябва да казват и фамилиите си в затвора. Освен това е време хората да свикнат само със собствените имена. Ако бяха свикнали по-рано със собствените имена, сега щяха да са по-щастлив народ.

Оскар реши, че ако мъжът не е подставено лице, то сигурно е пострадал от шок или бомбардировка. Беше воювал в Южна Русия, а батальонът му цяла зима обсаждал Новгород. После получил отпуск, за да посети една полякиня в Краков и се бяха „забравили“ (според неговите собствени думи), а на третия ден от изтичането на отпуска му дошли в нейната квартира и го арестували.

— Сигурно съм си помислил — каза Филип, — че не трябва да съм чак толкова стриктен за датата, когато съм виждал как ония копелета си живеят. — Той махна с ръка нагоре, имайки предвид цялата структура, СС, стратезите, бюрократите. — Не че съм се отлъчил умишлено. Но ми се струваше, че ми дължат малко свобода.

Оскар го попита дали предпочита да е на улица „Поморска“. Филип отговори, че предпочита да е тук. „Поморска“ изглеждала като хотел, но копелетата имат и там килия за изтезания, пълна с опасни лъскави играчки. Но все пак в какво се е провинил самият той, хер Оскар?

— Че целунах една еврейка — каза Оскар. — Моя работничка. Такова поне е обвинението.

Филип подсвирна:

— О-о… И да не би да ти е окапала оная работа от това?

Цял следобед щандартенфюрер Филип не престана да проклина СС. Крадци и хаймани, наричаше ги той; не можеше да си представи колко пари са натрупали някои от онези копелета. А пък в началото всички се представяха за неподкупни и чисти като вода ненапита. Биха убили някой проклет полски бедняк, че е откраднал кило сланина, а самите те живееха като барони.

Оскар се държеше така, сякаш за пръв път чуваше всичко това. Като че ли самата идея за корупция сред партийните лидери бе болезнен удар за неговата търговска невинна душа, а също и за провинциалната му невинност, която го бе накарала да се самозабрави и да целуне еврейка. Най-накрая Филип заспа, изтощен от гнева си.

На Оскар му се пиеше. С малко алкохол времето минаваше по-бързо, а пък щандартенфюрерът ставаше по-приятна компания, ако не бе шпионин. Ако пък беше шпионин, щеше да се издаде. Оскар извади десет злоти и написа върху банкнотата имена и телефони. Този път обаче имената бяха повече, отколкото първия път — цяла дузина. Извади още четири банкноти, стисна ги в шепа, отиде до вратата и потропа на прозорчето на надзирателя. Появи се охраната, тоест едно сериозно лице на човек на средна възраст. Не изглеждаше като човек, който изтезава поляци до смърт, рита ги в бъбреците с ботуши, но, разбира се, точно тук се криеше емоцията от насилието — не очакваш от човек, който така прилича на чичо ти от село, че е способен на жестокости.

Оскар попита дали може да поръча пет бутилки водка. Охраната недоумяваше защо са му пет. Помисли си, че насреща има млад пияч, който не дооценява количеството. Освен това се замисли дали да не докладва на началниците си за поведението на новия. Оскар обаче му каза, че с полковника биха искали по една бутилка, за да си поприказват сладко. Другите бутилки са за охраната и неговите колеги. Освен това Оскар предположи, че човек с авторитет като този на пазача има право да се обади по телефона от името на някой затворник. Телефонните номера са на банкнотата, да… точно ей тук. Трябва само да предаде номерата на секретарката му. Точно така, нейният телефон е записан на първо място.

Охраната мърмореше, че това са много влиятелни хора.

— Ти си глупак — каза Филип на Оскар. — Ще те застрелят, задето опитваш да подкупиш охраната.

Оскар се настани в привидно спокоен вид.

— Глупаво е, както да целунеш еврейка.

— Ще видим — отговори Оскар, но беше изплашен.

Накрая охраната се появи отново, носейки освен двете бутилки и пакет с чисти ризи и бельо, малко книги и бутилка вино. Пакетът бе опакован от Ингрид и донесен до портала на „Монтелупих“. Филип и Оскар прекараха приятно вечерта, макар че по едно време часовоят почука на вратата да престанат да пеят. И макар от пиенето килията да изглеждаше по-просторна, а пък гневът на щандартенфюрера — по-мощен, Шиндлер все така се ослушваше за далечни викове или за неясен сигнал от потропване на стената от съседна килия. Само веднъж истинската същност на това злокобно място успя да отслаби въздействието на водката. На стената до одъра му, леко прикрит от сламеника, се виждаше надпис с червен молив, който Филип се опита да разчете. Полският му обаче бе по-лош от този на Оскар. Най-после успя да преведе:

— „Господи, колко ме биха!“ — прочете Филип. — Чудесно местенце, приятелю Оскар. А?

Сутринта Шиндлер се събуди с бистра глава. Никога не бе го мъчил махмурлук и не можеше да разбере защо другите се оплакват толкова. Но Филип бе депресиран и направо смачкан. По-късно го отведоха, после отново се върна, за да си прибере вещите. Същия следобед щеше да се изправи пред военен съд, но преди това щяха да го преместят в наказателен отряд в Щутхоф, така че може би все пак нямаше да го разстрелят. Той си взе шинела и замина да обяснява за полската си забежка. Останал сам, Оскар прекара деня в четене на роман на Карл Май, който Ингрид му бе изпратила, а след обяд говори с адвоката си. Той също бе южняк, който имаше кантора по гражданско право в Краков. Оскар се успокои след разговора. Явно причината за ареста бе наистина целувката. Не използваха междурасовите отношения като претекст, за да се ровят в бизнеса му.

— Но сигурно ще се стигне до военен съд и ще те питат защо не си в армията.

— Причината е очевидна — отговори Оскар. — Аз съм важен производител на военна продукция. И генерал Шиндлер ще го потвърди.

Оскар четеше бавно и се наслаждаваше на романа за ловеца и мъдрия индианец в американската пустош. Каква достойна дружба! Но не пропускаше по страниците въпреки всичко. Може би щеше да мине цяла седмица, преди да го изправят пред съда. Адвокатът предполагаше, че председателят на съда ще направи реч за поведението, което не подобава на германец, и после ще го глобят доста стабилно. И така той ще излезе от съда по-съвестен от всякога.

На петата сутрин тъкмо бе изпил половин литър течност, подобна на кафе, която му даваха на закуска, когато пристигна часовой и двама полицаи. Отново минаха покрай заключените врати и се качиха на горния етаж. Влязоха в един кабинет и тук Оскар видя човек, с когото се бяха виждали по различни коктейли — оберщурмбанфюрер Ролф Чурда, шеф на краковското СД. В хубавия си костюм Чурда изглеждаше по-скоро като бизнесмен.

— Оскар, Оскар — каза назидателно като стар приятел Чурда, — даваме ти всяка еврейка за пет марки на ден. Нас трябва да целуваш, не тях.

Оскар обясни, ме това се е случило на рождения му ден. Бил е превъзбуден и пиян.

Чурда поклати глава.

— Не знаех, че си такъв връзкар, Оскар. Обаждаха ни се чак от Бреслау. Нашите приятели от Абвера. Наистина ще е глупаво да ти пречим да си вършиш работата само защото си пипнал някаква еврейка.

— Вие сте разбран човек, хер оберщурмбанфюрер — каза Оскар, усещайки как у Чурда вече се заражда искането за подобаваща отплата, — затова ако мога да се отблагодаря за щедрия ви жест…

— Всъщност — каза Чурда — бомбардираха апартамента на една моя леля…

Още една леля. Шиндлер съчувствено поцъка с език и каза, че представител на хер Чурда ще е добре дошъл по всяко време във фабриката на улица „Липова“, за да подбере необходимото от тяхната продукция.

Но не вървеше хора като Чурда да си мислят, че като го освобождават, му правят огромна услуга, а пък кухненските съдове са всичко, с което щастливият свободен човек може да им се отблагодари. Когато Чурда каза, че Оскар може да си ходи, Шиндлер се противопостави. Не можел просто ей така да повика колата си. Все пак бензинът е в ограничено количество.

Чурда попита да не би хер Шиндлер да иска СД да го откара.

Оскар сви рамене. Каза, че живее на другия край на града, а дотам е доста път пеш.

Чурда се засмя.

— Е, Оскар, ще накарам някой от шофьорите ми да те върне вкъщи.

Но когато колата дойде пред главното стълбище, хер Шиндлер погледна към анонимните прозорци над него, като че ли очакваше знак от това царство на мъката и тормоза, на внезапния арест, на ада за тези, които не произвеждат тигани и тенджери. Ролф Чурда лекичко го хвана за лакътя.

— Шегата настрана, Оскар, приятелю, не си струва така глупаво да се забъркваш с една еврейска фуста. Те нямат бъдеще. Това не е просто старомодно, антисемитско дърдорене, уверявам те, Оскар. Това е политика.

Тринадесета глава

Дори и през това лято хората, които живееха в гетото, го смятаха за макар и малко, но надеждно убежище. През 1941 година тази идея бе все още възможна. Имаше поща и дори специални пощенски марки за гетото. Имаше и вестник, въпреки че в него се публикуваха малко новини освен последните заповеди от замъка Вавел и от улица „Поморска“. Получи се и разрешение за откриване на ресторант на улица „Лвовска“. Името му бе „При Фоерстер“ и в него свиреха на цигулка и акордеон братята Рознер, които се бяха спасили от заплахите на провинциалния живот и променливите настроения на селяните. За известно време изглеждаше, че класните стаи може би пак ще се отворят, че оркестрите ще се събират и ще свирят пак, че животът на евреите ще потече постарому, както при един здрав организъм. Бюрократите от улица „Поморска“ още не бяха демонстрирали, че едно такова гето ще изглежда не каприз, а накърняване на логическия ход на историята.

Така че когато унтерщурмфюрер Брандт преби с велосипедна дръжка председателя на Еврейския съвет Артур Розенцвайг на „Поморска“, той всъщност се опитваше да коригира илюзиите на евреина, че гетото е сигурно убежище. Гетото беше депо, временна спирка, малка отбивка. До 1942 всяка друга илюзия бе разбита напълно.

Гетото бе по-различно от онова, за което старите хора си спомняха с умиление. Музиката не се считаше за професия тук. Тук просто нямаше професии. Хенри Рознер работеше в столовата в базата на Луфтвафе. Тук той се запозна с млад управител и барман, германец на име Ричард — едно вечно усмихнато момче, което се криеше доколкото може сред кухненски прибори и манджи от голямото историческо събитие на XX век. Той и пъргавият Хенри Рознер се разбираха толкова добре, че Ричард често изпращаше цигуларя с исканията за продоволствения склад на Луфтвафе. Ричард казваше, че няма доверие на германец за тази работа — последния, когото бе изпратил за продуктите, избяга заедно с тях в Унгария.

Ричард, като всеки барман със стабилно положение, научаваше разни работи и бе любимец на шефовете. На първи юни той пристигна в гетото с приятелката си, полска германка. Жената бе сложила страхотна шапка, но поради непрестанните летни дъждове не изглеждаше необичайно. Заради естеството на работата си Ричард познаваше доста полицаи, в това число часовоя Освалд Боско, и нямаше проблеми с влизането в гетото, макар официално това да бе забранена територия за него.

След като мина през портата, Ричард прекоси площада и намери квартирата на Хенри Рознер. Хенри се изненада, че ги вижда. Няколко часа преди това бе оставил Ричард в офицерската столова, а пък сега се появяваше внезапно с приятелката си, двамата облечени като за официално посещение. Това още повече подчерта необичайното раздвижване през последните дни. Напоследък евреите се редяха на опашки в старата полска банка на улица „Йозефинска“, за да получат новите си карти за самоличност. Към жълтата карта с малка снимка и голямо синьо „Е“ германските чиновници прилепяха сега и синя лепенка. Ако човек имаше късмет, разбира се. Хората излизаха от сградата и размахваха картите си със сини лепенки, сякаш те им даваха право да дишат — едничкото им право на този свят. Работниците в столовата на Луфтвафе, в гаража на Вермахта, от фабриките „Мадрич“, „Емалия“ и „Прогрес“ нямаха проблеми със синята лепенка. Онези, които не получаваха такива лепенки, усещаха, че е под въпрос животът им дори и в гетото.

Ричард каза, че синът на Хенри, Олек, трябва да отиде с тях и да остане в апартамента на приятелката му. Личеше си, че е чул нещо в столовата.

— Но той не може ей така да мине през портала — каза Хенри.

— Всичко е уредено с Боско — отговори му Ричард.

Хенри и Манчи се чудеха какво да правят, а момичето с шапката обеща да дава на Олек много шоколад. Акция? Хенри Рознер измърмори съвсем тихо:

— Да не би да има акция?

Ричард отговори на въпроса с въпрос:

— Имаш синя лепенка на картата си, нали?

— Разбира се — отговори Хенри.

— А Манчи?

— Манчи също.

— Но Олек няма — каза Ричард.

В спускащия се мрак Олек Рознер, дете скоро навършило шест години, се измъкна от гетото с Ричард и неговата приятелка, нахлупило дамската шапка. Ако някой полицай бе надигнал шапката, и Ричард, и момичето щяха да бъдат разстреляни за приятелския опит да измъкнат еврейче. Олек също щеше да загине. В осиротялата стая семейство Рознер седяха сами и се надяваха, че са постъпили правилно.

Полдек Пфеферберг, доставчик на Оскар Шиндлер, получи заповед няколко месеца по-рано да започне да преподава на децата на Симхе Шпира, бивш стъклар и настоящ шеф на ЕП.

Работата бе доста унизителна, защото Шпира сякаш казваше: „Да, знам, че не те бива за мъжка работа, но поне можеш да дадеш на децата ми знания, които си имал възможност да получиш.“

Пфеферберг забавляваше Шиндлер с разкази за учебните часове в дома на Симхе. Полицейският шеф бе от малкото евреи, които се разполагаха сами на цял етаж. Тук, сред наивистичните рисунки на равини от миналия век, Симхе крачеше напред-назад и слушаше уроците на Пфеферберг. Сякаш се надяваше да види как знанието избуява като петунии от ушите на децата. Мислеше, че е човек с мисия, държеше ръката си пъхната под ревера на сакото и вярваше, че този наполеоновски жест е характерен за хората с влияние.

Съпругата на Симхе бе невзрачна женица, малко развеселена от неочакваната власт на мъжа си и донякъде избягвана поради това от старите приятели. Децата — момче на дванадесет и момиче на четиринадесет години — бяха послушни, но не особено даровити ученици.

Когато Пфеферберг отиде в старата полска банка, вярваше, че ще му сложат синя лепенка на картата без всякакви проблеми. Сигурен беше, че ще сметнат работата му с децата на Шпира за важна дейност. На жълтата му карта пишеше „гимназиален учител“, което в един нормален свят, съвсем леко объркан, бе достойна професия.

Чиновниците отказаха да му сложат синя лепенка. Той спори с тях и се чудеше дали да се обърне към Оскар или към хер Шепеси, австрийски големец, който управляваше службата за набиране на работна ръка в края на улицата. От година Оскар го караше да отиде на работа в „Емалия“, но Пфеферберг смяташе, че ще бъде ограничен от твърдото работно време.

Когато излезе от сградата, видя на тротоара германски и полски полицаи, а и служители от „политическия“ отдел на ЕП, които проверяваха картите и арестуваха всеки без синя лепенка. В средата на улица „Йозефинска“ вече се бе образувала група от отритнати мъже и жени. Пфеферберг моментално зае полска военна стойка и каза че, има доста професионални ангажименти.

— Не спори с мен. Имаш ли лепенка? — попита полицаят. — Върви в онази група. Ясно ли е, евреино?

Пфеферберг се присъедини към групата. Преди осемнадесет месеца се ожени за хубаво момиче, което работеше за Мадрич и вече си имаше синя лепенка върху картата. Така стояха нещата.

Когато групата нарасна на сто човека, подкараха ги покрай болницата към двора на старата сладкарска фабрика „Оптима“. Тук вече чакаха стотици хора. Дошлите най-рано се бяха настанили на сянка под навесите на някогашния обор, където впрягаха конете в каруци, натоварени с шоколади и кремове. Не бяха особено шумна група. Имаше работници, банкери, фармацевти, зъболекари. Стояха на групички и тихо си говореха. Младият аптекар Бахнер разговаряше с възрастното семейство Воол. Тук бяха старите и бедните, които бяха зависими от купоните на Еврейския съвет. А през това лято той не бе особено справедлив при разпределението на квартирите и храната.

Сред тези отлъчени хора се движеха медицински сестри от болницата, носеха кофи с вода и казваха, че тя е полезна при стрес и дезориентация. Това бе единственото лекарство, с изключение на цианид, купен на черно, което болницата можеше да им даде. Старите и бедните пиеха вода и мълчаха в очакване.

През целия ден полицаи от различни управления идваха на двора със списъци и разделяха хората на групи. Извеждаха ги на портала, където ги поемаха есесовци и ги отвеждаха към гара Прокоцим. Някои хора искаха да се спасят, като се спотайваха в най-далечните кътчета на двора. Но Пфеферберг стоеше близо до портала и се надяваше да види някой шеф, на когото да се оплаче. Може би Шпира щеше да се появи, облечен като кинозвезда, и ще поиска да го освободи, макар и с хапливо-ироничен глас. До къщичката на портиера стоеше млад полицай от ЕП и с тънките си пръсти държеше списък. Лицето му не бе весело. Пфеферберг го познаваше от службата си в ЕП, дори през първата си година като учител в гимназия „Косцюшко“ бе преподавал на сестра му.

Момчето вдигна поглед. То произнесе едва-едва едно „учителю Пфеферберг“ с онова уважение от забравените училищни дни. Училището бе съвсем наблизо, ей там зад парка.

— Какво правите тук? — попита младежът, сякаш на двора имаше само закоравели престъпници.

— Дреболия — каза Пфеферберг, — но нямам синя лепенка на картата си… все още.

Момчето поклати глава.

— Последвайте ме — рече то.

Отведе Пфеферберг при един униформен старши при портала и отдаде почест. Момчето не изглеждаше особено войнствено със смешното си кепе и слабичкото си вратле. По-късно Пфеферберг реши, че именно затова му повярваха.

— Това е хер Пфеферберг от Еврейския съвет — излъга то с умело съчетаване на уважение и достойнство в гласа си. — Посещава свои близки.

Старшият, изглежда, бе отегчен от работата на двора и небрежно махна на Пфеферберг да излиза. Нямаше време да благодари на момчето, нито пък да се чуди защо едно хлапе ще посмее да излъже и да рискува живота си само защото човекът някога е учил сестра му как да прескача козата в гимнастическия салон.

Пфеферберг забърза право към комисията по заетостта и изпревари всички на опашката. На бюрата седяха две германски госпожици, Шкода и Кносала. И двете бяха разбрани южнячки.

— Скъпи момичета, искат да ме отведат, защото нямам синя лепенка. Вижте ме, не съм ли човек, който бихте искали да се върти наоколо?

Въпреки че непрекъснатите посетители я бяха тормозили цял ден, Шкода вдигна вежди и не можа да скрие усмивката си. Взе личната му карта.

— Не мога да ви помогна, хер Пфеферберг — рече тя.

— Щом не са ви дали лепенка, какво да направя аз? Съжалявам…

— Но, миличка, можете да ми дадете лепенка — настояваше с комичен глас. — Аз разбирам от много занаяти! Занаяти!

Шкода каза, че само хер Шепеси може да му помогне, но е невъзможно да влезе при него. Чакането ще отнеме дни.

— Но ти можеш да ме вкараш, миличка!

И тя успя да го вкара при Шепеси. Точно защото на фона на общата политика можеше да отговори на отделния човек в натоварен ден като този, тя си бе спечелила авторитет на почтено момиче. Но все пак подобен номер едва ли би успял, ако човекът бе стар и с брадавици.

Хер Шепеси, който се ползваше също с авторитет, въпреки че обслужваше ужасната военна машина, погледна картата на Пфеферберг и промърмори:

— Но ние нямаме нужда от учители по физкултура.

Пфеферберг винаги бе отказвал на Оскар предложенията за работа, защото се смяташе за индивидуалист, за напълно самостоятелен човек. Не искаше да се трепе през дългите работни смени за нищожна заплата в мрачното Заблоче. Но сега вече проумяваше, че ерата на индивидуализма изчезва. Хората имаха нужда от занаят, за да си стъпят на краката.

— Аз съм полировач на метал — каза той на Шепеси. — Работил съм при един мой чичо в Подгурже, който има малка фабрика в Рекавка.

Хер Шепеси огледа Пфеферберг иззад очилата си.

— Е — рече той, — това вече е професия.

Взе писалка, задраска „гимназиален учител“, а по този начин и цялото ягелонско академично образование, с което така се гордееше Пфеферберг, и написа „полировач на метал“. Извади гумен печат, лепило и синя лепенка от чекмеджето си.

— Сега — каза той, подавайки документа на Пфеферберг, — ако срещнеш полицай, можеш да му докажеш, че си полезен член на обществото.

Към края на годината щяха да изпратят Шепеси в Аушвиц, задето се поддаваше така лесно на убеждаване.

Четиринадесета глава

От различни източници, като например полицая Тофел и пияницата Бош от „Остфазер“ (текстилен доставчик за СС), Оскар чу слуха, че нещата в гетото се „затягат“. От Люблин в Краков идваха няколко специални отряда, които там бяха свършили особено съвестно работата си по расовото прочистване. Тофел намекна, че ако Оскар не желае срив в производството, трябва да сложи в цеховете по някое и друго походно легло до първата събота на юни.

Така Оскар направи общежития в канцелариите и на горния етаж в склада за муниции. Някои от хората на нощна смяна бяха щастливи, че ще нощуват във фабриката. Други имаха съпруги, деца и родители в гетото. Освен всичко притежаваха благословения син отпечатък върху личните си карти.

На трети юни производственият управител на Оскар, Абрахам Банкиер, не се появи във фабриката. Шиндлер си беше все още вкъщи на улица „Страшевски“ и пиеше кафе, когато му позвъни едно момиче от канцеларията. Видяла как водят Банкиер покрай „Оптима“, право към гара Прокоцим. В групата имало и други работници от „Емалия“ — Райх, Лезер и още поне дузина.

Оскар се обади да изкарат колата му от гаража. Прекоси реката и се отправи по „Лвовска“ към Прокоцим Показа паспорта си на охраната на главния вход. На коловозите чакаха вагоните за животни, а на пероните — ненужните граждани. Бяха в редица и изглеждаха все още убедени — и може би с право, — че най-правилният отговор е пасивното кротко мълчание. За пръв път Оскар виждаше това странно противопоставяне: хора — вагони за животни. Шокът от гледката бе по-голям — това вече не беше безличен слух. Шиндлер направо закова на място. После видя един бижутер, когото познаваше.

— Виждал ли си Банкиер? — попита той.

— Вече е вътре във вагона, хер Шиндлер — отвърна бижутерът.

— Къде ви карат?

— Казват в трудов лагер. Близо до Люблин. Сигурно не е по-лошо, отколкото в… — мъжът махна по посока на Краков.

Шиндлер извади пакет цигари и няколко банкноти по десет злоти и ги даде на бижутера. Човекът поблагодари. Този път ги бяха отвели, без да им разрешат да вземат някакъв багаж от къщи. Казаха им, че по-късно ще го изпратят.

Към края на предната година Шиндлер бе видял в бюлетина на СС по бюджета и капиталното строителство обяви за предложения за строителство на няколко крематориума в лагер на югоизток от Люблин: Белзец. Шиндлер огледа бижутера, който бе на около шейсет и три-четири години. Слабичък, защото сигурно бе прекарал пневмония през миналата зима. Носеше раиран костюм, твърде дебел за сезона. В очите му личеше способността да понася безкрайно страдание. Дори през лятото на 1942 година бе невъзможно човек да направи връзката между мъж като този и пещи с такава голяма кубатура. Да не би да искаха да заразят затворниците с някаква болест? Това ли бе методът им?

Шиндлер тръгна от локомотива и мина покрай двадесет малки вагона за добитък, крещейки името на Банкиер на лицата, които надничаха от малките отвори с решетки. За късмет на Абрахам Оскар не се запита защо вика точно името на Банкиер, не се спря и не реши, че Банкиер има също такова право на живот както и другите, натоварени в товарен влак на Източната жп линия. Един философ екзистенциалист би бил шокиран от броя на хората на гара Прокоцим, от хаоса от имена и гласове. Но хер Шиндлер беше „философски девствен“. Познаваше хората, които му бяха близки. Познаваше Банкиер, затова продължи да крещи: „Банкиер! Банкиер!“

Внезапно го спря млад есесовец, обершарфюрер, който явно бе специалист по изпращането на товара към Люблин. Поиска да види паспорта на Шиндлер. Оскар видя в лявата ръка на полицая огромен списък с имена.

— Мой служител — каза Шиндлер. — Стратегически производства. Моят директор по производството. Това е идиотщина. Аз имам договори с Оръжейния инспекторат, а пък вие ми вземате работници, с които изпълнявам тези договори.

— Не можем да ви го върнем — каза младият полицай. — Той е в списъка.

Есесовецът знаеше, че всички хора от списъка отиват на едно и също място. Знаеше го от опит, разбира се.

Гласът на Оскар премина в ръмжене, предупреждение на разумен човек с много връзки, който не демонстрираше цялата си мощ.

— Господин обершарфюрерът знае ли колко време ще е необходимо, за да дойдат тук експерти, които да извадят необходимите хора от списъка? Във фабриката имам цех за муниции, който е под специалната протекция на съименника ми, генерал Шиндлер. Колегите на обершарфюрера на руския фронт не само ще усетят, че тази продукция не е качествена, но и Оръжейният инспекторат ще потърси обяснения за това.

Младият човек поклати глава, сякаш казваше, че той е само един объркан служител.

— Чувал съм тези неща и преди, господине — каза той разтревожен.

Оскар усети това и продължи да го притиска едновременно кротко и заплашително.

— Не ми е работа да споря със списъка — каза Оскар. — Къде е началникът ви?

Младокът кимна към един офицер на около тридесет години, който се мръщеше над очилата си.

— Как се казвате, хер унтерщурмфюрер? — попита Оскар и вече вадеше тефтерче от джоба си.

Офицерът също започна да обяснява, че списъкът е недосегаем. За този човек списъкът осигуряваше единствената сигурна и разумна причина за тъпченето на евреи по товарни вагони и за движението на локомотивите. Но сега Шиндлер стана още по-рязък. Щеше да се обърне директно към оберфюрер Шернер и към генерал Шиндлер от Оръжейния инспекторат.

— Шиндлер? — попита офицерът.

За пръв път огледа внимателно Оскар. Срещу себе си имаше човек, облечен като милионер, с нужната значка на ревера, а излизаше, че има и генерали в семейството му.

— Мисля, че мога да ви гарантирам, хер унтерщурмфюрер — каза Шиндлер през зъби, — че след седмица ще сте в Южна Русия.

Полицаят вървеше напред, хер Шиндлер и офицерът вървяха редом между редиците от затворници и вагоните. Коминът на локомотива вече пушеше и машинистът надничаше от прозореца на кабината си, оглеждаше целия влак и чакаше знак за тръгване. Офицерът извика на жп работниците да почакат малко. Най-накрая стигнаха последните вагони. Заедно с десетина работници вътре бе затворен и Банкиер. Бяха се качили заедно, сякаш очакваха да ги освободят също така заедно. Отвориха вратата и те скочиха — Банкиер, Франкел от канцеларията, Райх, Лезер и други от цеховете. Бяха объркани, но не искаха никой да види в очите им удоволствието, че ги пускат на свобода, че им спестяват „екскурзията“. Онези, които останаха вътре във вагона, започнаха оживено да си приказват, като че ли бяха доволни, че ще пътуват по-нашироко. През това време офицерът отбелязваше имената едно по едно на списъка и накрая поиска Оскар да се подпише върху листа.

Когато Шиндлер поблагодари на офицера и се обърна да последва своите работници, мъжът го задържа още секунда, хващайки го леко за лакътя.

— Господине — каза той, — разберете, че нас това не ни засяга. Дали ще бъдат тези или някои други…

При срещата им отначало офицерът се мръщеше, а сега бе спокоен, сякаш бе открил теоремата, която обяснява положението. Смяташ, че твоите тринадесет малки тенекеджии са важни? Ние ще ги заменим с други тринадесет и така ще се преборим със сантименталността ти спрямо онези, предишните.

— Само дето списъците се объркват. Това е — обясни накрая офицерът.

Набитият дребен Банкиер спомена, че не са отишли навреме да си сложат сините лепенки на личните карти. Внезапно раздразнен, Шиндлер им каза да го направят веднага. Ядът му всъщност прикриваше разочарованието и недоволството от гледката на тези тълпи на Прокоцим, които стояха и чакаха новия, съдбоносен символ на тяхното социално положение — вагон за добитък. Тежки локомотиви щяха да изтеглят тези вагони отвъд линията на хоризонта. „Ние сме само едни животни“ — сякаш казваха влаковите композиции.

Петнадесета глава

По лицата на работниците си Оскар можеше да прочете мъката от живота в гетото. Защото хората не можеха да дишат спокойно там, нямаха своя територия, където да се уединят, нямаха възможност да съблюдават традициите си и да живеят според навиците си. Повечето се отдаваха на постоянното подозрение и мъчителното недоверие към останалите, с които деляха една и съща стая. Отношението бе като към някой полицай от ЕП. И най-здравомислещите не знаеха кому да се доверят. Един млад художник на име Йозеф Бау бе писал за дома в гетото: „Всеки си има свой собствен свят на тайни и загадки.“ Децата внезапно млъкваха при всеки шум откъм стълбището. Възрастните се стряскаха и будеха от сънищата, които сънуваха — че им взимат всичко и че ги прокуждат, — и разбираха, че наистина са им отнели всичко и са ги прокудили в претъпкани стаи в Подгурже. Тегобата и страхът от сънищата се пренасяха във всеки идващ ден. В домовете, на улицата, във фабриката се носеха ужасни слухове. Шпира бе направил нов списък и този път той беше два или три пъти по-дълъг от първия. Щяха да откарат всички деца в Тарнов и да ги застрелят там. Не, щяха да ги удавят в Щутхоф, или пък в Бреслау щяха да ги тормозят и побъркат напълно. Имаш ли възрастен родител? Ще откарат всички хора над петдесет години в солните мини във Величка. За да работят ли? Не. Ще ги зазидат в старите шахти.

Всички тези слухове стигаха и до Оскар. Човешкият инстинкт се опитваше да предотврати нещастието, като го произнася на глас. Да се спрат орисниците, като им се покаже, че човешкият ум може да бъде не по-малко изобретателен. Но през този юни и най-лошите сънища и клюки придобиха реална форма. Така немислимият слух се превърна във факт.

На юг от гетото, отвъд улица „Рекавка“, се простираше хълмиста паркова зона. Човек изпитваше някакво много съкровено чувство, когато погледнеше отвисоко над южната стена, също както от картина, изобразяваща средновековна обсада. Когато ездач минеше по билото на хълма, пред него се откриваше като в шепа цялото гето — виждаше се какво правят хората по улиците.

Шиндлер бе забелязал преимуществото, което му даваше хълмът през пролетта, когато яздеше с Ингрид. След шока на гара Прокоцим реши отново да поязди. На сутринта след спасяването на Банкиер Оскар нае коне от конюшните в парка „Беднарски“. Двамата с Ингрид се появиха в безупречни костюми за езда — дълги вталени жакети, бричове и ослепително лъскави ботуши. Двама руси германци далеч над притеснения мравуняк на гетото!

Първо яздиха в гората и препускаха малко из ливадите. Вече виждаха и улица „Вегерска“, тълпи около болницата на ъгъла и малко по-наблизо, взвод есесовци с кучета, които нахълтваха по домовете, а семействата като потоци се изливаха навън. Въпреки жегата навличаха в движение палта, сякаш предчувстваха продължително отсъствие. Ингрид и Оскар привързаха конете си на сянка и се загледаха какво става долу. Имаше доста нови елементи в гледката. Полицаите от ЕП бяха въоръжени с палки и помагаха на СС. Някои от полицаите евреи изглеждаха направо ентусиазирани, защото само за няколко минути Оскар успя да види три жени, които не се подчиняваха, как биват удряни по раменете и гърбовете. Отначало го обзе детинска ярост. СС използваше евреи, за да пребиват евреи. По-нататък обаче ставаше ясно, че полицаите от ЕП така спасяваха семействата си от най-лошото. Вече имаше ново правило: ако не изкараш с бой нечие семейство на улицата, твоето собствено семейство ще бъде заплашено.

Освен това Шиндлер забеляза, че на улица „Вегерска“ постоянно нарастват две редици. Едната не мърдаше, но другата, със самото си удължаване, бе в постоянно движение. На интервали от време хората биваха отвеждани към ъгъла с улица „Йозефинска“ и после изчезваха от погледите. Не беше трудно да се проумее целта на събирането и отвеждането на евреите, понеже Шиндлер и Ингрид, прикрити от борове, а и доста над гетото, бяха само на стотина метра от мястото на събитието.

Щом семействата излезеха на улицата, моментално ги разпределяха в две редици, независимо че така разделяха близки. Момичетата с нужните документи отиваха в неподвижната редица, и оттам започваха да викат към майките си които образуваха другата редица. На работник от нощната смяна, все още сънен при внезапното нападение, посочваха едната редица, а на жена му и детето — другата. Застанал на средата на улицата, младият мъж се опитваше да спори с полицая от ЕП, ме има синя лепенка и че иска да иде при Ева и детето.

Намеси се полицай от СС. Сред безформената маса тела от гетото тази персона в току-що изгладена лятна униформа изглеждаше свежа и добре гледана. Дори от хълма се виждаше маслото по пистолета му. Есесовецът удари евреина по главата и му заговори високо и грубо. Въпреки ме не можа да чуе точно думите, Шиндлер бе сигурен, че е нещо, което е чувал на гара Прокоцим: „За мене е все едно. Щом искаш да ходиш при своята проклета еврейска курва, ходи!“ Преместиха мъжа в другата редица. Шиндлер го видя как отива при съпругата си и я прегръща, а покрай тази сцена на семейна лоялност друга жена успя да се промъкне обратно вкъщи, без да я забележат командосите.

Оскар и Ингрид обърнаха конете, прекосиха една пуста алея и след няколко метра се озоваха на варовикова платформа, откъдето се виждаше „Кракуза“.

Отблизо тази улица не изглеждаше толкова оживена като „Вегерска“. По нея вървеше неголяма колона жени и деца към улица „Пивна“. Водеше ги полицай, а отзад бавно се тътреше друг. Групата не беше балансирана. В нея имаше повече деца, отколкото биха могли да са на жените. Най-накрая едва-едва вървеше дребосъче — момче или момиче, кой знае? — облечено в малко алено палтенце и шапчица. То привлече вниманието на Шиндлер, защото сякаш казваше нещо важно, също като смелия работник от „Вегерска“. Говореше, разбира се, за страстта към червеното.

Шиндлер попита Ингрид. Тя бе сигурна, че детето е момиченце. Малките момичета често се влюбват в такива ярки цветове.

Те виждаха как от време на време полицаят в края на колоната протяга ръка, за да насочи детето в алено. Не беше груб, а сякаш по-голям брат. Ако шефовете му бяха заповядали да направи нещо, за да се присъедини към загрижеността на двамата наблюдаващи, едва ли би могъл да направи по-мил жест. Макар и за секунда, към моралните притеснения на двамата ездачи в парка „Беднарски“ се присъедини подсъзнателно и друг човек. Но успокоението бе временно. Защото зад отдалечаващата се група жени и деца, на които своеобразна „точка“ слагаше хлапето в алени дрешки, есесовските взводове с кучета прочистваха районите на север от улицата.

Те нахълтваха и тършуваха из зловонните апартаменти. Личеше си, че страшно бързат. Един куфар полетя от прозорец на втория етаж и се разсипа на тротоара. Пред кучетата тичаха мъже, жени и деца, успели да избегнат първото претърсване, като се бяха скрили в тавански стаи, бюфети, скринове без чекмеджета; бягаха ужасени, задъхани от гонитбата с доберманите. Всичко изглеждаше като на ускорен каданс и двамата наблюдатели от хълма едва смогваха да обхванат гледката. Скрилите се биваха застрелвани по тротоарите. От изстрелите телата отскачаха към канавките, а кръвта изтичаше в канала. Майка и момченце на десетина години се бяха скрили под перваза на прозорец в западната част на „Кракуза“. Шиндлер изпита неописуем страх заради тях. Страхът го накара да отпусне крака на седлото и почти щеше да падне. Видя как Ингрид сграбчва юздите. Чуваше я да възклицава и да го моли да се съвземе.

Очите му пробягаха по улица „Кракуза“ към момиченцето в алено. Това ставаше само на една пресечка. Дори не изчакаха колоната да се скрие в „Йозефинска“. Шиндлер не можеше отначало да обясни как очевидният факт квалифицира убийците по тротоарите. Ала той някак си показваше недвусмислено истинските им сериозни намерения. Когато момиченцето в алено се спря и се обърна да види какво става, някой застреля в шията жената под прозореца. Друг настъпи с ботуша си главата на момчето, което се бе свлякло и скимтеше, сложи дуло на тила му — любимата цел на есесовците — и стреля.

Оскар отново потърси с поглед малкото момиченце. То стоеше и гледаше как кракът в ботуш се отмества. Между него и другите от колоната вече имаше голямо разстояние. Охраната отново братски го побутна да върви напред. Хер Шиндлер не проумяваше защо полицаят не разби главата й с приклада си, след като на противоположния край на „Кракуза“ милостта бе отдавна забравена.

Накрая Шиндлер скочи от коня си, направи няколко крачки, изведнъж се озова на колене до един бор и прегърна ствола му. Чувстваше, че трябва да потисне желанието да повърне чудесната си закуска, защото подозираше, че всъщност тялото му се опитва да освободи място, за да смели ужасите на улица „Кракуза“.

Че те нямаха капчица срам като същества, родени от жени, че сигурно пишеха писма до близките си, не бе най-лошото, което можеше да се каже за тях. Но всъщност какво ли пишеха в писмата си? Той знаеше, че те въобще не се срамуват, нали охраната на края на колоната не бе попречила на момиченцето в червено да гледа ужасната картина. Ала най-лошото бе, че ако не се срамуваха, то това бе вече официална политика. Човек не можеше да се спаси с идеята за германската култура, нито пък с шумните тиради на партийните лидери за насърчаване на незнайните люде да излязат извън своите малки крепости и да погледнат от прозорците на кабинетите си към уличната действителност. Оскар бе видял в ужаса на улица „Кракуза“ демонстрация на политиката на правителството, която не можеше да мине за временно или случайно отклонение. Знаеше, че есесовците на „Кракуза“ изпълняваха заповедите на шефовете си, иначе колегата им в края на колоната не би оставил едно дете да гледа подобни неща.

По-късно този ден, след като погълна доста бренди, Оскар проумя напълно смисъла на видяното. Позволяваха да има свидетели като малкото дете в алени дрешки, защото вярваха, че всички те ще загинат.

В един ъгъл на Площада на мира се намираше аптеката на Тадеуш Панкевич, една стара аптека. Лекарствата се съхраняваха в порцеланови амфорки с изписани латински наименования на древни лекове. Имаше и стотина малки, полирани до блясък чекмедженца, които съхраняваха сложната фармакопея за живущите в „Подгурже“. Фармацевт Панкевич живееше над аптеката с разрешението на властите и по молба на лекарите от болницата на гетото. Той бе единственият поляк, който получи разрешение да живее в границите на гетото. Тадеуш бе кротък човек, някъде към четиридесетгодишен може би, с интелектуални интереси. Редовни посетители на аптеката му бяха полският импресионист Абрахам Нойман, композиторът Мордхе Гебиртиг, философът Леон Щайнберг и ученият д-р Рапапорт. Къщата бе и свръзка, пощенска кутия за съобщения между Еврейската организация за съпротива (ЕОС) и Народната полска армия, действуваща подмолно, на партизански принцип. Младият Долек Лебескинд и Шимон и Густа Дрангер, водачи на краковската ЕОС, понякога също се отбиваха тук. Всичко ставаше тайно, за да не се предизвикат подозрения върху Тадеуш Панкевич. Плановете им, за разлика от съглашенската политика на Еврейския съюз, предполагаха активна, отчаяно-недвусмислена съпротива.

Площадът пред аптеката на Панкевич се превърна тези юнски дни в бойно поле. „Направо не се побира в ума!“ — казваше винаги след това Панкевич за събитията на площада. Събираха хората на средата и им нареждаха да си оставят багажа, защото ще им го „изпратят по-късно“. До една стена в западния край на площада застрелваха всички ония, които не се подчиняваха или пък тайно в себе си носеха фалшиви германски документи. Застрелваха ги без всякакви обяснения пред очите на другите в средата на площада. Изстрелите на пушките и автоматите направиха на пух и прах всякакви надежди. Въпреки виковете и воплите на близките и роднините, имаше и хора, шокирани или хипнотизирани от идеята да оцелеят, които сякаш не съзнаваха, че наоколо са купища трупове. След като се появяваха камиони и на тях натоварваха някои от мъжете, разговорите за съдбата на останалите на площада започваха отново. И отново Панкевич чуваше как есесовците убеждават хората: „Уверявам ви, госпожо, вие евреите ще работите. Мислите ли, че можем да се лишим от вашата работна ръка?“ По лицата на изтормозените жени се появяваше силно желание да повярват. А пък есесовците, току-що привършили с екзекуциите до стената, ходеха напред-назад сред тълпата и даваха съвети как да се надписва багажът.

От парка „Беднарски“ Оскар Шиндлер не можеше да види какво става на Площада на мира. Но и Панкевич там, както Шиндлер на хълма, никога не бе виждал такъв необуздан терор. И на него му се пригади, а в ушите му забучаха невероятни шумове, като че ли някой го бе ударил по главата. Беше объркан от шума и жестокостите и даже не можеше да предположи, че между мъртвите на площада са приятелите му Гебиртиг, авторът на известната песен „Гори, град, гори“, и художникът, кроткият Нойман. Доктори започнаха да прииждат в аптеката. Бяха задъхани, тичаха от болницата на две пресечки от площада. Искаха бинтове, защото бяха успели да приберат някои ранени. Дойде лекар да търси прахове, предизвикващи повръщане. Сред хората имаше агонизиращи, които бяха погълнали цианид. Един познат инженер на Панкевич бе пъхнал таблетката в устата си, когато жена му не го гледала.

Младият доктор Идек Шиндел, който също работеше в болницата на гетото, чу от една изпаднала в истерия жена, че взимаха и децата. Тя бе видяла колоната на улица „Кракуза“, а сред тях била и Женя. Шиндел я бе оставил при техни съседи. В гетото той й бе настойник, тъй като родителите й все още се криеха в провинцията, като имаха намерение да се промъкнат някой ден в гетото, което до този ден минаваше за сигурно убежище. Тази сутрин Женя, като всяко свободолюбиво дете, се измъкна от жената, която се грижеше за нея, и я арестуваха. Така попадна в колоната, където я видя Шиндлер.

Доктор Шиндел свали хирургическата си престилка и се втурна към площада. Видя я почти веднага — седеше на тревата и се преструваше на спокойна сред заобиколилите я войници. Докторът знаеше колко крехка е тази преструвка, тъй като често му се налагаше да става нощем и да я успокоява след кошмари.

Разходи се наоколо, без да скъсява разстоянието, и тя го видя. Искаше му се да я успокои, ме ще оправи нещата, но да не се разбира, че я познава, защото можеше да се случи нещо и с двамата. Нямаше защо да се притеснява — виждаше как очите й остават неми и се преструват, че не го познават. Той се спря, омагьосан от детинската й похвална хитрина. На тригодишна възраст вече се бе научила да не търси помощ за кратко време с викове към чичо си. Знаеше, че няма спасение, ако привлече вниманието на СС към чичо Идек.

Той се чудеше как да се обърне към едрия обершарфюрер, който стоеше до стената за екзекуции. Добре беше да не се обръщат към полицаите твърде смирено или чрез някого с по-нисш чин. Щом погледна отново към детето, видя как подозрението потрепва в очите му, а после с невероятно спокойствие минава между двамата най-близки полицаи и се измъква от кордона. Движеше се дяволски бавно, което, разбира се, изостри докрай нервите на чичо й и след това той често си я представяше как върви сред гора от лъщящи полицейски ботуши. Никой не я видя. Не смени походката си — полузалитаща, полутържествена — до ъгъла, където бе аптеката на Панкевич, после заобиколи, като следваше противоположния край на улицата. Доктор Шиндел трябваше да потисне желанието си да изръкопляска на този хитър ход. Макар че подобно представление си заслужаваше публиката; ако имаше такава, тя би го унищожила.

Разбираше, че не може да я последва веднага, без да привлече внимание към нея с непохватността си на възрастен. Въпреки чувствата, които го измъчваха, той се надяваше, че онзи инстинкт, извел я така непогрешимо от площада, ще й намери безопасно убежище. Върна се в болницата по заобиколния път, за да й даде време.

Женя се прибра в спалнята на чичовата си квартира на улица „Кракуза“. Улицата бе пуста, а ако имаше скрити хора зад двойните стени, не се издаваха. Тя влезе вътре и се скри под леглото. Идек тъкмо сви към къщата и видя как СС сякаш доомита квартала и чука по вратите. Но Женя не се обади. Тя не се обади и когато чичо й влезе вътре. Понеже знаеше къде да я потърси, той погледна към пространството между завесата и перваза на прозореца и я видя — червената й обувчица блестеше сред мизерията на стаята изпод подгъва на пердето.

По това време Шиндлер вече бе отвел коня си обратно в конюшнята. Не видя от хълма големия успех на Женя и връщането й в къщата, където отначало я откриха полицаите. Вече бе в кабинета си в ГЕФ в усамотение. Не можеше да сподели с работниците от дневната смяна грозната новина. Доста по-късно, по нехарактерен за веселия хер Шиндлер начин, нетипичен за любимия краковски гуляйджия, за разточителния бизнесмен от Заблоче, той ще постави акцент върху този ден. Зад външността на плейбой се криеше истински философ. „След този ден — казваше той — нямаше разумен човек, който да не проумява какво ще стане по-нататък. Вече бях решил да направя всичко, според силите си, но да победя системата.“

Шестнадесета глава

СС остана в гетото до събота вечерта. Работеха със същата безсърдечност и ефективност, демонстрирани на улица „Кракуза“ пред очите на Шиндлер. Трудно можеха да се предскажат ходовете им и хората, избягали в петък, бяха заловени в събота. Женя оцеля в тези ужасни дни, защото притежаваше преждевременно развит талант да мълчи и да бъде невидима дори в алено.

А в Заблоче Шиндлер дори не смееше да повярва, че момиченцето в червено е оцеляло след Акцията. От разговори с Тофел и с други познати от полицейското управление знаеше, че гетото е очистено от седем хиляди души. Един офицер от отдела по еврейски въпроси на Гестапо с радост потвърди „чистката“. На улица „Поморска“ книжните плъхове считаха Акцията за голям успех.

Оскар започна да събира по-внимателно подобна информация. Знаеше например, че Акцията е била ръководена от огромния оберщурмфюрер от СС Ото фон Малотке. Оскар не събираше досиета, но се готвеше за друго време, когато щеше да докладва всичко или пред Канарис, или пред целия свят. Мечтата му щеше да се сбъдне по-рано, отколкото предполагаше. Засега само проучваше нещата, които преди му се струваха изблици на временно умопомрачение. Събираше сведения както от връзките си в полицията, така и от здравомислещи евреи като Щерн. Информация от другите краища на Полша се промъкваше в гетото от Народната армия чрез аптеката на Панкевич. Далек Лебескинд, водачът на ЕОС, също носеше новини в гетото след пътуванията си от името на Еврейската организация на комунално подпомагане, която германците, имайки пред себе си и Червения кръст, оставяха засега на мира.

Нямаше смисъл тези въпроси да се обсъждат в еврейския съвет. Той не смяташе, че ще е добре за гражданския ред да обсъжда с хората от гетото проблема за лагерите. Хората, ще се разтревожат, ще има безредици по улиците, а всичко това няма да мине безнаказано. Винаги е по-добре да оставяш хората да чуват страшни слухове, после да решат, че нещата се изопачават и отново да се върнат към надеждите си. Такова бе отношението на повечето членове на Еврейския съвет дори по времето на разумния Артур Розенцвайг. Но Розенцвайг го нямаше вече. Търговецът Давид Гутер, облагодетелствуван от германското си име, скоро щеше да стане председател на съвета. Хранителните дажби бяха отклонявани не само от някои шефове от СС, но и от Гутер и от новите съветници. Техен представител на улицата беше обутият във високи ботуши Симхе Шпира, шеф на ЕП. Следователно Еврейският съвет нямаше вече интерес да информира хората от гетото за маршрута, по който се отправят, доколкото се надяваха, че самите те няма да тръгнат по този път.

Проглеждането за истинското лице на гетото и странната новина за Оскар дойдоха от завръщането в Краков на младия аптекар Бахнер — само осем дни след като бе откаран от гара Прокоцим. Никой не знаеше как е успял да се вмъкне в гетото и защо се бе върнал на място, от което СС можеше много лесно да го изпрати на ново пътешествие. Това, което върна Бахнер, разбира се, бе новината за станалото.

По цялата улица „Лвовска“ и на всички улици зад Площада на мира той разказваше своята история: твърдеше, че е видял най-големия ужас. Погледът му бе като на луд, а за краткото отсъствие косите му бяха побелели. Почти всички краковчани, разказваше той, откарани в началото на юни отишли в Русия, в лагера Белзец. Когато пристигнали влаковете, украинци с тояги взели да изкарват навън евреите. Наоколо воняло ужасно, но някакъв есесовец любезно казал, че миризмата била от употребата на дезинфектанти. Хората били строени в редица пред два големи склада с надписи „Съблекалня“ и „Ценни вещи“. Накарали новопристигналите да се съблекат и едно малко еврейче минало сред хората, като им раздавало връзки, с които да вържат две по две обувките си. Взели им очилата и пръстените. Така както са били чисто голи, им обръснали главите и един полицай от охраната обяснил, че косите им трябвали за направата на нещо специално за подводниците. Успокоявал ги, че косите им ще пораснат отново, и така поддържал мита, че евреите са необходими все още. Най-накрая жертвите били отведени по коридор от бодлива тел към бункери, които имали на покривите си медни еврейски звезди и табелки „Баня“ и „Зала за процедури“. Есесовците ги успокоявали през цялото време и им казвали да вдишват дълбоко, защото това бил чудесен начин за дезинфекция. Бахнер видял как едно момиченце изпуснало гривна, а тригодишно момченце я взело и играейки с нея, влязло в бункера.

В бункера всички били отровени с газ, разказваше Бахнер. После вътре влизали войници, за да разплетат пирамидите от трупове и да изнесат телата за заравяне. За два дни всички били мъртви с изключение на Бахнер. Докато чакал под един навес да дойде и неговият ред, той се усъмнил в успокоителния тон на СС, отишъл в един клозет и се скрил в ямата. В нея стоял три дни, а човешките екскременти стигали до шията му. Цялото му лице било накацано от мухи. Спял прав, хванат за някаква вдлъбнатина в стената, за да не се удави в мръсотията. Една нощ се престрашил да пропълзи навън.

Измъкнал се някак си от Белзец, следвайки жп линията. За всички станало ясно, че е успял да се измъкне, защото почти бил откачил. Помогнали му да се изчисти, може би някоя добра селянка, а после му дали чисти дрехи, за да тръгне към дома.

Дори и при това положение в Краков се намираха хора, които смятаха историята на Бахнер за ужасен слух. Пристигаха картички от затворници в Аушвиц. Ако нещата стоят така в Белзец, защо не е същото и в Аушвиц? Можеше ли да се вярва на разкази? При емоционалните удари, които се сипеха върху гетото, човек оцеляваше, ако се придържаше към достоверното.

Газовите камери в Белзец бяха завършени до март същата година от хамбургска фирма и инженери от СС от Ораниенбург — това хер Шиндлер научи от връзките си в полицията. От разказа на Бахнер се разбираше, че капацитетът им е около три хиляди убийства на ден. Крематориумите все още се строяха само и само старомодният начин за освобождаване от труповете да не попречи на новия метод на убиване. Фирмата, ангажирана в Белзец, бе инсталирала същите газови камери и в Собибор, и в района на Люблин. Приемаха се оферти за построяването на подобни лагери в Треблинка, близо до Варшава. И газовите камери, и пещите вече работеха на пълни обороти в главния лагер в Аушвиц, а също и в големия лагер „Аушвиц-2“ на няколко километра по-далеч в Биркенау. От партизаните идваха новини, че в „Аушвиц-2“ се извършвали по десет хиляди убийства на ден. За нуждите около района на Лодз по-късно бе построен и оборудван лагер в Хелмно.

Когато пишем тези неща сега, изглежда, като че ли описваме най-тривиалното от историята. Но да ги научи човек през 1942 година, да го удари тази новина като гръм от ясното юнско небе, бе истински шок, абсолютно объркване на онези сектори в мозъка, където пазим вечните си представи за човечеството и неговите възможности. През това лято в Европа милиони хора, в това число и самият Оскар, а и обитателите на гетото в Краков, трябваше безкрайно мъчително да адаптират душите си към факта, че съществуват заведения, подобни на Белзец, из гъстите полски гори.

През същото лято Шиндлер получи банкрутиралия „Рекорд“. С протекциите на Полската търговска палата той спечели едно наддаване, извършено проформа, и стана собственик на имуществото. Въпреки че германските армии бяха преминали Дон и се насочваха към богатия на нефт Кавказ, Оскар проумя, че се обричат на неуспех. Доказателство за тезата му бе случилото се на улица „Кракуза“. Следователно не беше лошо да се легализира собствеността му над фабриката на улица „Липова“. Той все се надяваше с почти детинска вяра, макар историята да не обърна по-късно внимание на надеждите му, че падането на лошия цар няма да засегне неговата собственост, че и в новата епоха той ще си бъде все онзи преуспяващ син на Ханс Шиндлер от Цвикау.

Йерет от фабриката за кутии продължаваше да настоява да строи дървени къщи и убежища на новата част от празното място. Оскар получи нужните разрешителни от бюрократите. Неговата версия бе, че ще строи помещения за почивка на нощната смяна. Имаше дървесината — безплатно, дарение от Йерет.

Когато завършиха строежа, той изглеждаше неугледна и неудобна постройка. Дървената облицовка бе зеленикава, като върба за кошове, и изглеждаше като че ли ще се свие с потъмняването си и ще пропуска шибащия сняг. Но след една Акция през октомври тя се превърна в истинско убежище за госпожа и господин Йерет, за работниците от фабриките за кутии и за радиатори, а също и за нощната смяна от Оскаровата фабрика.

Онзи Оскар Шиндлер, който излизаше в мразовитите утрини по време на някоя Акция, за да говори с есесовеца, с украинеца полицай, с полицая от Синята полиция и с полицая от ЕП, които трябваше да охраняват работниците от нощната смяна, които се прибираха към гетото от Подгурже; онзи Оскар Шиндлер, който, докато си пиеше кафето, звънеше на часовия Боско и измисляше някаква лъжа за това, че неговите работници ще останат да нощуват във фабриката на улица „Липова“ и няма да се приберат в гетото — този Оскар Шиндлер се излагаше на такава голяма опасност, която далеч надхвърляше границите на благоразумния бизнес. Влиятелните хора, които го измъкваха два пъти от затвора, не можеха да го правят безкрай, въпреки щедростта му по случай рождените им дни. Именно през тази година започнаха да изпращат и влиятелни хора в Аушвиц. Ако загинеха там, вдовиците им получаваха лаконични и сухи телеграми от коменданта на лагера: „Съпругът ви умря в концентрационен лагер Аушвиц.“

Боско бе висок, но по-слаб от Оскар. Гласът му бе дрезгав, с чешко-германски акцент. Неговото семейство, както и семейството на Оскар, бе консервативно и ценеше старата германска традиция. За съвсем кратко време при издигането на Хитлер той бе изпитал някакво националистическо, пангерманско чувство на очакване, точно както може би Бетховен е изпитвал велико европейско задоволство от триумфа на Наполеон. Във Виена, където следваше теология, той се записа в СС донякъде от патриотични чувства, но и като алтернатива на мобилизацията в армията. Сега вече съжаляваше за патриотичните чувства и дори повече, отколкото предполагаше Оскар, си изкупуваше вината. Единственото, което Оскар разбираше, бе, че Боско е най-щастлив, ако можеше да попречи на някоя Акция. В обсега на задълженията му влизаше гетото и от канцеларийката си извън стените на гетото той се вглеждаше с неописуем ужас в изстъпленията вътре. Защото той, както и самия Оскар, се считаше за потенциален свидетел.

Оскар не знаеше, че по време на октомврийската Акция Боско бе пуснал нелегално от гетото двадесетина деца, скрити в кашони. Оскар не знаеше още, че Боско осигурява понякога по десет разрешителни за влизане в гетото на хора от съпротивата. Еврейската организация за съпротива (ЕОС) бе силна в Краков. Състоеше се предимно от млади хора, членове на „Акива“ — клуб, наречен на името на легендарния равин Акива, учен и изследовател на светите писания. ЕОС се ръководеше от съпрузите Шимон и Густа Дрангер (чийто дневник щеше да бъде класически документ за историята на съпротивителното движение) и от Далек Лебескинд. Членовете на ЕОС трябваше да влизат и излизат свободно в гетото, за да могат да набират нови хора, да пренасят пари, подправени документи и броеве от нелегалния вестник на организацията. ЕОС бе във връзка и с лявото крило на Полската народна армия, чиято база бе в горите около Краков и която също се нуждаеше от документите, издавани от Боско. Въпреки че връзките му с ЕОС и Народната армия бяха достатъчни да му осигурят бесилката, Боско тайничко се ненавиждаше и не одобряваше частичните мерки. Той искаше да спаси всички, скоро щеше да се опита да направи това и щеше да плати с главата си.

На четиринадесет години Данка Дреснер, братовчедка на „алената“ Женя, бе надживяла детските инстинкти, които бяха помогнали на малката й родственица да се измъкне от кордоните на Площада на мира. Въпреки не работеше като чистачка в базата на Луфтвафе, през есента всяка жена под петнадесет или над четиридесет години можеше да бъде арестувана и отведена.

В онази утрин, когато СС командосите и взводовете от полицията нахлуха на улица „Лвовска“, госпожа Дреснер отведе Данка в квартирата на „Дабровски“, където имаше двойна стена. Съседката бе жена, прехвърлила тридесетте. Работеше в столовата на Гестапо близо до Вавел и можеше да се надява на по-благосклонно отношение. Но имаше възрастни родители, което автоматично означаваше „заплаха“. Затова тя бе направила една шестдесетсантиметрова вдлъбнатина в стената — доста скъп проект, като се има предвид, че всяка тухла трябваше да се вкарва нелегално в гетото в колички, натрупани с разрешени стоки — одеяла, дърва, дезинфектанти. Един господ знаеше колко й струваше това скривалище в стената: пет хиляди злоти, а може би и десет хиляди…

Тя бе споменавала за скривалището няколко пъти пред госпожа Дреснер. Ако имаше Акция, госпожа Дреснер можеше да се скрие при тях с Данка. Затова, когато Данка и госпожа Дреснер чуха сутринта нарастващия шум откъм ъгъла, където живееха — лай на далматинци и добермани, крясъци на обершарфюрери по мегафоните, — двете бързо се отправиха към дома на приятелите си.

Когато двете жени качиха стълбите и влязоха в стаята на „Дабровски“, видяха, че шумът е разтревожил сериозно съседката им.

— Работите не отиват на добре — каза тя. — Скрих родителите си. Момичето може да влезе при тях, но не и ти.

Данка се взираше като омагьосана в стената с изцапани тапети. Вътре, притиснати в тухлите, с изострени сетива в тъмнината и може би сред пълзящи наоколо плъхове, се криеха възрастните родители на тази жена.

Госпожа Дреснер виждаше, че съседката не може да мисли разумно в този момент. Все повтаряше „Момичето, но не и ти!“ Като че ли, ако есесовците откриеха скривалището, щяха да са по-благосклонни към по-малкото тегло на Данка. Госпожа Дреснер й обясни, че не е дебела и няма да заема много място, че, изглежда, Акцията ще се съсредоточи на този край на улица „Лвовска“ и че няма къде другаде да се скрие. Можеха да се сместят. На Данка може да се разчита, обясняваше госпожа Дреснер, но ще се чувства по-сигурно, ако при нея е и майка й. Дори от пръв поглед се разбираше, че четирима човека биха се събрали в кухината, дори ако стоят един до друг. Но изстрелите, които се разнесоха на две преки от къщата, заличиха и малкото останал разсъдък у съседката.

— Ще скрия момичето — изкрещя тя, — но искам ти да се махаш.

Госпожа Дреснер се обърна към Данка и й каза да се скрие в стената. По-късно Данка не можеше да обясни защо се подчини така безропотно на майка си да влезе в скривалището. Жената я качи на тавана, вдигна чергата на пода и размести няколко дъски. После Данка се спусна в дупката. Вътре не беше тъмно — родителите на съседката бяха запалили мъничко парче свещ. Данка се сви до жената. Беше нечия друга майка, но сред миризмата на мухъл все пак се усещаше топлината на майчино тяло. Жената едва й се усмихна. Съпругът стоеше от другата страна и със затворени очи се вслушваше в шума отвън.

След малко майката на съседката й кимна да седне, ако иска. Данка приклекна и седна върху нозете си на пода на скривалището. Нямаше плъхове, които да я плашат. Не чуваше нищо. Не долавяше звук от майка й или от съседката от другата страна на стената. Внезапно се почувства на сигурно място. След сигурността се появи недоволството, че се е подчинила на майка си безпрекословно, и страхът, защото майка й бе навън, а там имаше Акция.

Госпожа Дреснер не напусна къщата веднага. СС бе вече на улица „Дабровски“. Нямаше значение дали ще остане. Ако я арестуваха, едва ли щеше да навреди на приятелката си. Всъщност можеше да се окаже дори полезно. Ако отведяха човек от тази стая, щяха да са доволни от изпълнението на задачата и нямаше да преглеждат щателно тапетите на стената.

Съседката обаче бе сигурна, че ако открият госпожа Дреснер тук, никой нямаше да се спаси, а госпожа Дреснер разбираше, че наистина ще е така, ако полицията види приятелката й в подобно състояние. Затова стана и си тръгна със свито сърце. Щяха да я намерят на стълбите или в коридора. А защо не на улицата, питаше се тя. Беше станало нещо като неписан закон, че евреите трябва да се свиват в стаите си и да треперят, така че всеки, който беше открит по стълбите, вече се смяташе за нарушител на реда.

Някаква фигура с кепе й попречи да излезе навън. Появи се откъм парадното стълбище, присвивайки очи след студената синя светлина на двора в мрака на коридора. Той я позна, а също и тя него. Беше познат на по-големия й син, но знаеше ли се дали това има значение през тези дни. Нито пък на какъв натиск подлагат полицаите от ЕП. Той пристъпи към нея.

— Госпожо Дреснер — каза и посочи към стълбите по-долу, — те ще се махнат след десет минути. Скрийте се под стълбите! Вървете под стълбите!

Безмълвно, както бе сторила дъщеря й преди това, тя се подчини на младежа от ЕП. Клекна под стълбите, макар да знаеше, че не е разумно. Бледата есенна светлина от двора я осветяваше. Ако надникнеха към двора или ако погледнеха към вратата на апартамента в края на коридора, щяха да я открият. Понеже бе все едно дали ще е права или клекнала, реши да се изправи. Някъде откъм входната врата отново се чу гласът на младежа от ЕП, който я съветваше да не мърда от мястото си. После той излезе. Чуваше викове, заповеди, молби и всичко това звучеше като че от съседната къща.

После той се върна с други хора. Чу тропот на ботуши покрай входа, чу и как обяснява на немски, че е претърсил вече първия етаж и не е намерил нищо. Горе обаче имало обитаеми стаи. Разговорът му с есесовците бе толкова прозаичен, че сякаш не правеше чест на големия риск, който поемаше. Залагаше живота си срещу малката вероятност, след като са претърсили улица „Лвовска“ и са стигнали чак до тук на „Дабровски“, да не се престарават и да проверяват приземния етаж. Нямаше да открият и госпожа Дреснер, свита под стълбите.

Оказа се, че вярват на думата на един полицай от ЕП. Тя чу как се качват нагоре, блъскат врати на първия етаж, как ботушите им потропват в стаята със скривалището. Чу пискливия глас на приятелката си:

— Разбира се, имам разрешително. Работя в столовата на Гестапо и познавам всички офицери.

Чу как слизат от втория етаж и водят някого — много хора, семейство. „Тези хора ме замениха и спасиха“, мислеше по-късно тя. Чу задъхания глас на мъж на средна възраст:

— Но, господа, нали можем да си вземем дрехи?

После някой от есесовците отговори на полски с безразличния тон на носач, попитан за разписанието на влаковете:

— Няма нужда. На онова място ще се погрижат за всичко.

Шумът намаляваше. Госпожа Дреснер чакаше. Не минаха втори път. После щяха да се връщат отново и отново, докато прочистят напълно гетото. Онова, което през юни изглеждаше като кулминация, през октомври бе ежедневие. Въпреки че бе благодарна на младежа от ЕП, докато се качваше да прибере Данка, осъзна, че когато убийствата се извършват по план, ежедневно и усърдно, както това ставаше в Краков, човек трудно можеше с плахия си героизъм да се пребори с безкрайната мощ на режима. Заклетите оптимисти в гетото казваха: „Един час живот е все пак живот.“ Момчето от ЕП й бе дало този час. Знаеше, че няма кой да й даде повече.

Приятелката й бе засрамена.

— Момичето може да идва винаги, когато пожелае — каза тя.

Подразбираше се: „Не те изгоних от страх, а защото така бе най-правилно. И правилното си остава: момичето ще крия, но тебе — не.“

Госпожа Дреснер не искаше да спори. Усещаше, че позицията на съседката бе част от уравнението, което долу й спаси живота. Благодари на жената. Данка можеше да има нужда от гостоприемството й и в бъдеще.

Отсега нататък, тъй като не си личеше, че е на четиридесет и две години и в добро здраве, госпожа Дреснер щеше да се опитва да оцелее на базата на икономическия интерес — нищожната й цена за Оръжейния инспекторат или за друга част от военната машина. Не вярваше особено в това. През тези дни всеки човек с поглед върху нещата разбираше, че за СС смъртта на социално непокорните евреи измества значението, което можеха да имат като работна сила. Въпросът тогава е следният: При тези обстоятелства кой спаси Юда Дреснер, търговски служител във фабрика? Кой спаси Янек Дреснер, монтьор в гараж на Вермахта? Кой спаси Данка Дреснер, чистачка в Луфтвафе? Кой ги спаси в онази сутрин, когато СС реши да пренебрегне икономическата им стойност.

Докато младежът от ЕП помагаше за оцеляването на госпожа Дреснер в къщата на улица „Дабровски“, младите ционисти от ЕОС се готвеха за по-осезаем акт на съпротива. Бяха намерили есесовски униформи, а с тях и правото да посещават запазения за офицери ресторант „Цигани“ на площад „Свети дух“, срещу театър „Словацки“. Поставиха бомба в ресторанта, която вдигна заведението във въздуха, направи на парчета седем есесовци и нарани още четиринадесет.

Когато Оскар чу за случая, мина му през ума, че и той е можел да бъде в ресторанта, подкупвайки някой голям шеф.

Това бе акт на целенасоченото желание на Шимон и Густа Дрангер и на техните съмишленици да преосмислят закостенелия пацифизъм на гетото, да го преобърнат във всеобщ бунт. Сложиха бомба и в посещаваното единствено от СС кино „Багатела“ на улица „Кармелитска“. Тук в тъмното Лени Рийфенщал показваше арийски женски прелести на случайния войник, изтощен от изпълнението на държавни задачи в гетото или по все по-опасните улици на Краков, когато внезапно огромен жълт пламък заслепи очите на всички.

За няколко месеца ЕОС започна да потопява една след друга патрулни лодки по река Висла, да залага бомби по военни гаражи из града. Уреждаше паспорти за хора, които нямаха право на тях, нелегално пренасяше снимки до други градове, където можеха да подправят германски документи за самоличност. Преобърнаха елегантния военен влак, който се движеше между Краков и Бохня. Разпространяваха и нелегалния си вестник. Организираха така нещата, че двама лейтенанти от полицията на Шпира — Шпиц и Форстер, — участвали в изготвянето на списъци за арести на хиляди хора, да попаднат в засада на Гестапо. Това бе стар ученически номер. Един човек от съпротивата се представи за предател и си уреди среща с двамата полицаи в едно селце близо до Краков. В същото време друг лъжлив информатор се обади на улица „Поморска“, че двама водачи на еврейската съпротива ще бъдат на явка. И Шпиц, и Форстер бяха покосени от автомати, докато се опитваха да избягат от Гестапо.

Но като цяло съпротивата в гетото си остана като от времето на Артур Розенцвайг, който, заставен през юни да направи списъка на евреи за депортиране, започна със своето име, а след него написа имената на жена си и дъщеря си.

А в Заблоче, в задния двор на „Емалия“, господин Йерет и хер Оскар Шиндлер се съпротивляваха по свой собствен начин, планирайки втора дървена сграда.

Седемнадесета глава

Един австрийски зъболекар на име Седлачек, пристигнал в Краков, внимателно разпитваше за Шиндлер. Дойде с влак от Будапеща и имаше списък с имена на хора от Краков, с които може да се свърже. В двойното дъно на куфара си пренасяше окупационни злоти, които след като генерал-губернаторът Франк обезцени, заемаха невероятно много място.

Макар да се преструваше, че пътува по работа, всъщност бе куриер на еврейска организация за спасение от Будапеща.

Дори през есента на 1942 евреите в Палестина, да не говорим за хората по света, не знаеха нищо, а само чуваха слухове за това, което става в Европа. Имаха си бюро в Истанбул, което трябваше старателно да събира информация. От един апартамент в квартал „Бейоглу“ трима агенти изпращаха картички до всички еврейски организации в окупирана Европа. На картичките пишеше: „Пиши ми как си. Ерец тъгува за теб.“ „Ерец“ означаваше „родината“, т.е. Израел. Всяка картичка бе подписвана от една агентка — момиче на име Сарка Манделблат, която имаше за прикритие турско поданство.

Картичките сякаш потъваха в земята. Отговор нямаше. Това означаваше, че всички получатели са или в затвора, или в гората, или работят в някой лагер, или са в гето, или са мъртви. Всичко, което евреите от Истанбул получаваха, бе зловещо мълчание.

В късната есен на 1942 получиха един отговор — картичка с изглед от „Белварос“ в Будапеща. На нея пишеше: „Щастлив съм, че се интересуваш от мен. Рахамин махер (спешна помощ). Моля, обаждай се.“

Това послание бе измислено от един бижутер от Будапеща, Саму Шпрингман, който пръв получил и разгадал загадката от картичката на Сарка Манделблат. Саму бе дребен човек, с телосложение на професионален ездач, в разцвета на живота. От тринадесетгодишна възраст, въпреки вродената си честност, той подкупваше влиятелни хора, правеше услуги на дипломатите и могъщата Унгарска тайна полиция. Хората от Истанбул му съобщиха, че искат да го използват за пренасяне на пари в германския Райх, а оттам да донесе колкото може повече известия за положението на евреите в Европа.

В Унгария под управлението на генерал Хорти, верен съюзник на Германия, също липсваше сигурна информация за това, което става отвъд полската граница. Но Саму Шпрингман започна да вербува куриери, които за известен процент или поради своите убеждения бяха склонни да навлизат в немска територия. Един от тях на име Ерих Попеску бе търговец на диаманти и агент от Унгарската тайна полиция. Друг куриер бе амбулантен търговец на килими, Банди Грош и също сътрудничеше на тайната полиция. Третият, Руди Шулц, австрийски касоразбивач, бе агент на бюрото на Гестапо в Щутгарт. Изглежда, Шпрингман имаше талант за работа с двойни агенти като Попеску, Грош и Шулц: докосваше у тях сантименталната струна, алчността им и ако имаха такива, и моралните им принципи.

Някои от куриерите бяха идеалисти, които работят заради твърдите си убеждения. Седлачек, който разпитваше за хер Шиндлер из Краков в края на 1942 година, бе от този тип. Частната му зъболекарска практика във Виена процъфтяваше, бе към трийсет и петгодишен и нямаше нужда да влачи куфари с двойни дъна към Полша. Но той се зае с това и се намираше в Краков. Втори в списъка беше Оскар.

Това означаваше, че някой — Ицхак Щерн, търговецът Гюнтер или доктор Александър Биберщайн — бе препоръчал Шиндлер пред ционистите от Палестина. Без да знае, хер Шиндлер бе награден със званието „праведен човек“.

Доктор Седлачек имаше приятел в Краковския гарнизон, също виенчанин, пациент, с който се бе сближил — майор Франц фон Кораб от Вермахта. Първата си вечер в Краков зъболекарят щеше да прекара на чашка в хотел „Краковия“ с майор фон Кораб. Седлачек бе прекарал ужасно деня — ходи до сивата Висла, погледа Подгурже, студената крепост, опасана с бодлива тел и високи мрачни стени. В този гаден зимен ден над нея се носеше някакъв странен облак, дъждът сякаш плискаше по-силно отвъд затворената източна порта. Дори полицаите изглеждаха по-противни. Когато стана време за срещата с фон Кораб, направо изпита доволство, че ще се махне от това място.

В предградията на Виена се говореше, че бабата на фон Кораб е еврейка. Поне пациентите смятаха така. По време на Райха сплетните за произхода на човек бяха нещо обикновено и проблемите на генеалогията бяха любима тема за разговор, както и времето навън. Хората най-сериозно обсъждаха, докато си пийваха, въпроса, дали наистина бабата на Райнхард Хайдрих се е омъжила за евреин на име Зус. Противно на здравия разум, но заради приятелството им фон Кораб бе призна пред Седлачек, че слуховете за него са верни. Това признание означаваше голямо доверие. Седлачек трябваше да отговори със същото и да попита майора за имената от списъка. Щом чу името на Шиндлер, фон Кораб избухна в смях. Познаваше хер Шиндлер, бе вечерял с него. Външният му вид е внушителен, разказваше фон Кораб, и прави пари само с едно помръдване на пръста си. Много по-умен е, отколкото се представя. Накрая фон Кораб каза, че може веднага да му позвъни и да уговорят среща.

В десет часа на следващия ден влязоха в „Емалия“. Шиндлер посрещна Седлачек сърдечно, но през цялото време наблюдаваше майор фон Кораб, преценявайки неговото доверие в зъболекаря. След известно време Оскар се отпусна пред непознатия. Тогава майорът се извини и каза, че няма да остава за кафето. Когато той излезе, Седлачек каза:

— Чудесно! Сега ще ви кажа откъде точно идвам.

Не спомена за парите, които бе донесъл, нито за възможността в бъдеще да се субсидират някои сделки в Полша с пари на Еврейската общност за подпомагане. Това, което зъболекарят искаше да знае, без да му придава икономически и финансови измерения, бе доколко е осведомен и какво мисли хер Шиндлер по въпроса за изтреблението на евреи в Полша.

Когато Седлачек постави въпроса си, Шиндлер се поколеба. Именно от тази секунда колебание Седлачек очакваше да дойде и отказ. Разрастващото се производство на Оскаровата фабрика ползваше труда на петстотин и петдесет евреи, за които се плащаше по данъчни разценки на СС. Оръжейният инспекторат гарантираше постоянен поток от поръчки за хора като Шиндлер. СС му обещаваше, че няма да взима повече от седем и половина райхсмарки на човек на ден. Това означаваше поток от роби. Нямаше да е чудно, ако Шиндлер се отпуснеше в удобното си кожено кресло и кажеше, че не знае нищо.

— Има един проблем в тази страна, хер Седлачек — изръмжа той. — Онова, което правят с хората тук, е направо невероятно.

— Искате да кажете — попита доктор Седлачек, — че се опасявате моите шефове няма да не ви повярват?

Шиндлер каза:

— Понеже и аз едва го проумявам.

Стана и се приближи до един шкаф, наля две чашки коняк и подаде питието на доктор Седлачек. После се върна на мястото си зад бюрото, пийна глътка, намръщи се, като видя една фактура, взе я в ръце и почти на пръсти отиде до вратата. Внезапно я отвори, сякаш искаше да улови някой, който подслушва. За момент остана така в рамката на вратата. После Седлачек го чу, че говори от вратата спокойно на секретарката полякиня за фактурата. След минути затвори и седна отново на мястото си. След още една голяма глътка от питието си започна да говори.

Дори в тесния кръг на Седлачек в малкия виенски антифашистки клуб не си представяха до какви размери е стигнало гонението и изтреблението на евреи. Разказът на Шиндлер бе смайващ не само от гледна точка на морала. Човек не можеше да проумее как по време на жестока война националсоциалистите могат да отделят хиляди хора, ценни транспортни връзки, изследователи с фатални открития, внушителна бюрократична маса, цял арсенал от оръжия и амуниции и всичко това за изтреблението на хора не по военни или икономически, а по чисто психологически причини. Доктор Седлачек очакваше да чуе ужасии от по-общ характер — глад, икономическа принуда, жестоки погроми в градовете, отнемане на имущество — все неща, на които сме били исторически свидетели.

Разказът за събитията в Полша успя да убеди Седлачек в истинността си точно поради характера на Оскар. Шиндлер бе преуспял по време на окупацията и сега седеше в своята крепост с чаша коняк в ръце. На повърхността бе внушителното спокойствие, в сърцето му имаше неописуем гняв; вече не можеше да не повярва в най-лошото. Нямаше желание да блесне с фактите, които разказваше.

— Ако успея да ви уредя виза — каза Седлачек, — бихте ли дошли в Будапеща, за да разкажете лично на шефовете ми всичко това?

За момент Шиндлер изглеждаше изненадан от внезапното предложение.

— Можете да напишете доклад — отговори той. — Сигурно вече сте чули тези истории и от други места.

Седлачек го увери, че са му известни само отделни истории за индивидуални проблеми и нещастия, но не си е изградил цялостна картина на събитията.

— Елате в Будапеща — покани го отново Седлачек. — Но ви предупреждавам, че пътуването може да е доста неудобно.

— Имате предвид — попита Шиндлер, — че трябва пеша да премина границата?

— Е, не това — отвърна зъболекарят, — но може да се наложи да пътувате в товарен влак.

— Ще дойда — каза Оскар Шиндлер.

Доктор Седлачек го попита и за останалите от списъка. В началото например бе името на краковски зъболекар. Посещенията при зъболекарите винаги са лесна работа, обясни Седлачек, тъй като всеки човек на земята си има по някоя истинска дупка за пломбиране.

— Не — каза хер Шиндлер, — не посещавайте този човек. Обработван е от СС.

Преди да напусне Краков и да се върне при господин Шпрингман в Будапеща, доктор Седлачек си уговори още една среща с Шиндлер. В кабинета на Оскар в ГЕФ той му предаде почти всички пари от Шпрингман. Разбира се, като се има предвид гуляйджийският нрав на Шиндлер, винаги имаше риск, да ги изхарчи най-разточително за бижута от черния пазар. Но пък нито Шпрингман, нито хората от Истанбул изискваха гаранции. Никога не биха могли да ревизират използването на тези нари.

Трябва веднага да кажем, че Оскар постъпи безупречно, давайки парите на своите познати евреи, за да ги употребят както намерят за добре.

Мордокай Вулкан, който както госпожа Дреснер скоро щеше да опознае хер Оскар Шиндлер, бе бижутер по професия. В края на годината го посети човек от политическия отдел на Шпира. Каза му, че не идва за лошо. Разбира се, Вулкан имаше досие. Преди година го бяха арестували хора от ЕП, защото продаваше на черно. Когато отказа да работи като агент на финансовия отдел на полицията, го пребиха есесовци. Госпожа Вулкан трябваше да подкупи надзирателя Бек от полицейското управление на гетото, за да пусне съпруга й.

През юни го прибраха, защото бе определен за лагера в Белзец, но полицай от ЕП, с когото се познаваха, успя да го изведе от двора на „Оптима“. Дори и в ЕП имаше истински евреи, въпреки че имаха малки шансове да видят Йерусалим.

Човекът от ЕП, който го посети този път, не бе ционист. Каза му, че СС спешно дали три часа на Симхе Шпира, за да ги открие. По този начин Херцог, Фрийднер, Грюнер и Вулкан, въпросните бижутери, се събраха извън гетото, към стария Технически институт, където сега се помещаваше склад на главната икономическа и административна канцелария на СС.

Когато влязоха в института, Вулкан видя при какви строги мерки за сигурност се работи. На всяка врата имаше охрана. В главната зала един офицер им каза, че ако четиримата заговорят с някого за работата си тук, моментално ще изчезнат в някой трудов лагер. Каза им още, че всеки ден трябва да си носят инструментите за обработка на диаманти и за претегляне на злато.

После ги отведоха в мазетата. От горе до долу по стените имаше етажерки с куфари, купища с чанти, всички със старателно, но напразно изписани имена на предишните собственици. Под високите прозорци бяха подредени дървени сандъчета. Когато четиримата бижутери клекнаха на малкото свободно пространство на пода, двама есесовци смъкнаха голям куфар, завлякоха го и го изсипаха пред Херцог. После довлякоха друг пред Грюнер. Купчини злато се появиха и пред Фрийднер и пред Вулкан. Златото беше старо — обици, брошки, гривни, часовници, лорнети, цигарета. Бижутерите трябваше да го оценят и да го отделят от позлатените предмети. Оценка очакваха диамантите и перлите. Купчините бяха според каратите и стойността си.

Отначало взимаха тези семейни реликви внимателно, но постепенно заработиха бързо, като истински професионалисти. Щом златото и скъпоценностите попадаха в отредените им купчини, есесовците ги прехвърляха в съответните сандъчета. Всеки път, щом напълнеха щайга, слагаха надпис с черно мастило: „СС — Райхсфюрер — Берлин“. Имаше много детски пръстенчета и човек трябваше да запази хладнокръвно спокойствие и да не мисли откъде са дошли. Само веднъж се разтрепериха бижутерите, когато пред тях изсипаха куфар със златни коронки от зъби, все още опръскани с кръв. На купчина до коленете на Вулкан зееха устата на хиляди убити и сякаш всяка го призоваваше да се присъедини към тях, като стане и захвърли инструментите си, защото знае за кървавия произход на всички тези богатства. След шока Херцог, Грюнер, Вулкан и Фрийднер започнаха отново работа, защото съзнаваха колко скъпо злато се крие в собствените им уста и се страхуваха да не би СС да се заинтересува и от него.

Цели шест седмици им трябваха, за да прегледат съкровищата в Техническия институт. След като приключиха, ги откараха в запустял гараж, който се използваше като склад за сребро. Ямите за отработени масла преливаха от масивно сребро — пръстени, огърлици, подноси, колиета, диадеми, плочки, свещници. Отново отделиха посребрените от масивните сребърни предмети и внимателно ги преместиха. Офицерът от СС се оплакваше, че е трудно да се опаковат някои от предметите и Мордокай Вулкан плахо предложи да бъдат претопени. Въпреки че не бе вярващ, на Вулкан му се струваше, че така ще е по-добре, че успехът на германците ще е по-малък, ако получат сребро, от което е изличена еврейската форма. Но незнайно защо офицерът не се съгласи. Може би предметите щяха да бъдат изложени в някой музей, нейде във Велика Германия с дидактическа цел. Или пък просто СС харесваше изкусната изработка на еврейските майстори на сребро.

Когато тази работа свърши, Вулкан отново започна да търси с какво да се захване. Трябваше често да излиза от гетото, за да носи храна на семейството си и особено за болната си от бронхит дъщеря. За известно време работеше в метална фабрика в Казимеж, където се запозна с един „приличен“ есесовец, обершарфюрер Гола. Той му намери работа като работник по поддръжката в казармите на СА близо до Вавел. Когато влезе в столовата с отвертките и гаечните си ключове, видя надпис на немски: „Fur Juden und Hunde Eintritt Verbotten“. Забранено за евреи и кучета. Този надпис, както и хилядите коронки, които бе претеглил в Техническия институт, го убедиха, че не може да се надява на спасение от случайната услуга на обершарфюрера. Гола пиеше в столовата, без да забелязва надписа, както не би забелязал и отсъствието на семейство Вулкан, когато някой ден ги откараха в Белзец или на друго подобно място. Вулкан също както госпожа Дреснер и близо петнадесет хиляди други обитатели на гетото разбираше, че се нуждаят от по-особена и значима помощ. Нито за миг обаче не повярваха, че някой ще им окаже такава помощ.

Осемнадесета глава

Доктор Седлачек обеща неудобно пътуване и то си бе точно такова. Оскар облече за пътуването хубаво палто, носеше куфар и чанта, пълна с най-различни полезни неща, от които страшно се нуждаеше преди края на това пътешествие. Макар че имаше необходимите документи и разрешителни, не искаше да ги използва. Прецениха, че е по-добре да не ги показва на границата. Така винаги можеше да отрече, че е бил в Унгария през декември.

Пътуваше в товарен вагон, пълен с пакети от партийния вестник „Фолкишер Беобахтер“, който щеше да се разпространява и в Унгария. Притиснат от една страна от тежкия готически шрифт на държавния вестник, а от друга — от натрапчивата миризма на печатарско мастило, Оскар бавно се носеше на юг в люлката на влака през заснежените планини на Словакия, през унгарската граница и надолу в долината на река Дунав.

За него имаше резервация в хотел „Панония“ близо до университета. Следобеда след пристигането му го посетиха дребният Саму Шпрингман и неговият приятел, доктор Режо Кастнер. Двамата мъже се качиха с асансьор до етажа на Шиндлер. Вече бяха чували някои неща от бежанци, но те обикновено представяха нещата твърде фрагментарно. Фактът, че бяха успели да се спасят от гибел, означаваше, че знаят малко за географското разпространение на кафявата чума, за нейната функционална система и границите, до които е достигнала. Кастнер и Шпрингман очакваха много, тъй като — ако се вярваше на думите на Седлачек — германецът горе може би щеше да им покаже цялата мозайка, първия цялостен разказ за безумието в Полша.

Нямаше кой знае какво представяне и запознаване, защото Шпрингман и Кастнер бяха дошли да чуят нещо, а се виждаше, че Шиндлер няма търпение да започне да говори. В този град, където кафето бе истински ритуал, нямаше нужда да сковават обстановката с поръчки по телефона на кафе и кейк. Шпрингман и Кастнер седнаха след ръкостискане с грамадния германец. Но Шиндлер продължи да ходи напред-назад. Изглежда, че далеч от Краков фактите, съпровождащи акциите, и неговата осведоменост го тормозеха още повече, отколкото когато разговаряше със Седлачек. Кръстосваше стаята така, че долу сигурно се клатеше полилеят, когато демонстрираше как един есесовец водеше взвод за екзекуция на улица „Кракуза“. Точно онзи есесовец, който бе смазал главата на жертвата си пред очите на момиченцето в червено, завършващо обречената колона.

Започна разказа си с лични наблюдения от ужасната мизерия в някои квартали на Краков, с онова, което бе видял на улиците или пък бе чул от евреи и от германци. Каза им, че носи писма за тях от жители на гетото — от лекаря Хаим Хилфщайн, от д-р Леон Салпетер, от Ицхак Щерн. В писмото си д-р Хилфщайн описвал глада.

— Отслабне ли тялото — каза във връзка с това Оскар, — отслабва и мозъкът.

Гетата направо се прочиствали, това важеше и за Варшава, и за Лодз, и за Краков: жителите на Варшавското гето бяха намалели с четири пети, на Лодз — с две трети, на Краков — с петдесет процента. А къде са интернираните хора? Някои от тях са в трудови лагери. За ужас на двамата унгарци обаче този ден трябваше да проумеят, че три пети от арестуваните са заминали за лагери, в които се изпробват нови научни технологии. Такива лагери не бяха малко. Имаха си и официално наименование — „Vernichtungslager“, т.е. лагери за унищожение.

През последните няколко седмици, продължаваше разказът, около две хиляди краковски евреи са изпратени не в газовите камери на Белзец, а в трудови лагери близо до града. Единият се намираше във Величка, другият в Прокоцим. И двата бяха спирки по линията към руския фронт. Всеки ден затворниците от Величка и Прокоцим отиват пеш до една местност близо до селището Плашув, където се строи огромен трудов лагер. Животът в тези трудови лагери не е никак лесен. „Величка“ и „Прокоцим“ например се командват от есесовец на име Хорст Пиларжик, станал известен след Акцията през юни, когато помогнал за прогонването на близо седем хиляди души от гетото. От тях се върнал жив само един аптекар. Лагерът в Плашув ще се командва от човек с подобна слава. Положителното в тези лагери бе, че при тях липсваше онази апаратура, необходима за систематично изтребление. В тях имаше друг замисъл. Те доставяха икономически облаги. Затворниците от „Величка“ и „Прокоцим“ излизаха всеки ден по различни обекти, както когато живееха в гетото. „Величка“, „Прокоцим“ и новостроящият се лагер в Плашув се командваха от шефовете на полицията в Краков Юлиан Шернер и Ролф Чурда. А лагерите за унищожение бяха под контрола на Главната административна и икономическа канцелария на СС в Ораниенбург, близо до Берлин. И в тези лагери използваха труда на затворниците, но само частично. Най-важният продукт за тях бе смъртта и нейните производни — рециклиране на дрехи, малкото останали бижута и очила, играчките на децата, а още кожата и косите на мъртвите.

Докато обясняваше разликата между трудовите лагери и лагерите за унищожение, Шиндлер внезапно тръгна към вратата, рязко я отвори и огледа целия коридор. Извини се на двамата си събеседници с това, че е запознат със славата на този град с многото подслушвани. Дребният господин Шпрингман се изправи и приближи Шиндлер.

— В „Панония“ не е толкова лошо — тихо рече той. — Гнездото на Гестапо е във „Виктория“.

Шиндлер огледа още веднъж коридора, затвори вратата и отново закрачи напред-назад. После спря при прозореца и продължи тъжния разказ. Трудовите лагери ще се ръководят от хора, назначени заради жестокостта и ефективността си при прочистване на гетата. Ще има от време на време убийства и побоища, ще има спекула с хранителни продукти и следователно ще намаляват дажбите на затворниците. Но сякаш това бе за предпочитане пред сигурната смърт в лагерите за унищожение. Хората от трудовите лагери можеха да се доберат до някои малки придобивки, а отделни затворници дори можеха тайно да бъдат измъкнати към Унгария.

Двамата мъже от комитета за спасение попитаха Оскар дали есесовците са подкупни като останалите полицаи от системата.

— От личния си опит знам — изръмжа Оскар, — че няма неподкупни сред тях.

Когато Оскар свърши разказа си, настъпи мълчание. Кастнер и Шпрингман не бяха хора, които лесно се впечатляват. Целия си съзнателен живот двамата бяха прекарали под постоянната заплаха на тайната полиция. Настоящите им дела бяха подозрителни за унгарската полиция и само връзките и подкупите, давани от Саму, ги спасяваха от арест. Но пък с това си спечелваха ненавистта на останалите достопочтени евреи. Например Самуел Щерн, председател на Еврейския съвет и член на унгарския парламент, ще отхвърли този следобед доклада на Оскар Шиндлер под претекст, че е зловеща фантазия, обида за германската култура, намек за непочтеността в намеренията на унгарското правителство. Така че всъщност Шпрингман и Кастнер не бяха толкова объркани от разказа на Оскар, колкото умовете им вече работеха в различни посоки. Сега възможностите им изглеждаха нищожни в сравнение със силата, с която се сблъскваха. Това не бе обикновен, предсказуем великан, а истинско стоглаво чудовище. Може би пред тях се оформяше и голямата идея, че освен конкретните пазарлъци — хранителни продукти за този лагер, помощ за този интелектуалец, подкуп за усмиряване на професионалния ентусиазъм на този есесовец — трябваше да се създаде и по-мащабна схема за спасение на останалите. И това щеше да струва много…

Шиндлер се отпусна върху един стол. Саму Шпрингман погледна към укротения най-после индустриалец. Бе им направил огромно впечатление, сподели Саму. Щяха да изпратят доклад за всичко чуто до Истанбул. Така щяха да посъбудят организацията на палестинските ционисти и комитета за спасение. Тази информация трябваше да получат и правителствата на Чърчил и Рузвелт. Шпрингман каза, че Оскар има право да се тревожи за недоверието на хората и да смята разказа си за невероятен.

— Така че — рече Саму Шпрингман — мога горещо да ви препоръчам да отидете в Истанбул и сам да говорите с хората там.

След малко двоумение дали да си гледа бизнеса с емайлирани съдове, или да поеме риска от прекосяване на толкова много граници, Шиндлер се съгласи с предложението. Уговориха пътуването да стане към края на годината.

— Дотогава ще се срещате често с д-р Седлачек в Краков — каза Шпрингман.

Тримата се изправиха и Оскар видя очевидната промяна в събеседниците си. Те му поблагодариха и си тръгнаха. По стълбите отново изглеждаха като двама угрижени будапещенски бизнесмени, които са чули обезпокояващи новини за лошото управление в дъщерните си фирми.

Същата вечер д-р Седлачек взе Оскар от хотела му и го заведе на вечеря в ресторанта на хотел „Гелерт“. От масата им се виждаше Дунав, светлините на лодките и блестящата на другия бряг част от града. Мястото изглеждаше като цветущ довоенен град и Оскар се почувства отново като обикновен турист. След напрежението следобеда той пиеше гъстото местно червено вино „Биволска кръв“ с бавната глътка на познавач. В резултат на масата останаха няколко празни бутилки.

Към средата на вечерята към тях се присъедини един австрийски журналист на име д-р Шмид, който доведе любовницата си, прекрасна русокоса унгарка. Шиндлер се възхити от бижутата й и каза, че сам той е любител на скъпоценностите. Но внезапно, докато пиеха прасковена ракия, стана по-мрачен. Слушаше смръщен как Шмид говори за цените на недвижимите имоти, за коли и за конни надбягвания. Момичето слушаше с внимание Шмид, защото явно носеше около шията и китките си плодовете от неговите бизнес успехи. Но Оскар не можеше да прикрие неодобрението си. Д-р Седлачек тайничко се забавляваше. Може би Оскар виждаше частичен образ на собственото си ново богатство, на склонността си да печели от несъщественото.

Когато вечерята приключи, Шмид и приятелката му тръгнаха към някакъв бар, а Седлачек направи всичко възможно, за да не попаднат с Шиндлер при тях. Продължиха да пият неразумно големи количества ракия и гледаха програмата на заведението.

— Този Шмид — каза по едно време Шиндлер, сякаш за да сложи точка на въпроса и да може да се отпусне през остатъка от нощта, — често ли се виждате с него?

— Да.

— Не мисля, че е редно да се срещате с такива хора — каза Оскар. — Той е крадец.

Доктор Седлачек леко извърна глава, за да скрие усмивката си.

— Откъде сте сигурен, че той предава парите, които му давате? — попита Оскар.

— Даваме му процент от сумата — отговори д-р Седлачек.

Оскар помисли почти минута, преди да измърмори:

— Аз не искам проклетия процент. Дори не искам да ми предлагате такъв.

— Чудесно — каза Седлачек.

— Да погледаме момичетата — добави Оскар.

Деветнадесета глава

Когато Оскар Шиндлер се връщаше в товарен вагон от Будапеща, където бе предсказал, че скоро гетото ще бъде ликвидирано, унтерщурмфюрер Амон Гьот пристигаше от Люблин, за да извърши тази ликвидация и да поеме ръководството на новия лагер за принудителен труд в Плашув. Гьот бе само осем месеца по-млад от Шиндлер, но двамата мъже имаха много повече общи черти, отколкото просто годината на раждане. Както Оскар и той бе католик, но от 1938 година не спазваше нормите на канона. Тогава се бе развел. Също както Оскар бе завършил реална гимназия със специализиран профил инженерни науки, физика и математика. Следователно бе практик, по-скоро философ по природа, отколкото голям мислител. Беше виенчанин, присъединил се към Националсоциалистическата партия доста рано, през 1930 година. Когато неспокойната Австрийска република обяви през 1933 партията извън закона, той вече бе член на СС — отдела за държавна сигурност. Временно бе нелегален, но след обединението през 1938 се появи във Виена в униформа на редови член на СС. През 1940 получи повишение в чин обершарфюрер, а през 1941 бе повишен в офицерски чин — нещо, което беше доста по-трудно в редовете на СС, отколкото във Вермахта. След специално обучение беше назначен за шеф на командосите при акциите в многолюдното гето в Люблин. Поради блестящите си изяви там получи и правото да ликвидира гетото в Краков.

Така че между Оскар и унтерщурмфюрер Гьот, който пътуваше със специалния военен влак между Люблин и Краков, за да поеме командването на изпитаните специални отряди, имаше доста общи черти. Не само годината на раждане и религиозните възгледи, но и слабостта към алкохола, и респектиращото телосложение. Лицето на Гьот бе открито и приятно, леко издължено. Ръцете му, въпреки че бяха огромни и мускулести, имаха дълги пръсти. Беше много сантиментален по отношение на децата си от втория брак, които рядко виждаше през последните три години. За разтуха понякога се занимаваше с децата на колегите си офицери. Можеше да бъде и сантиментален любовник, ухажор, но макар че приличаше на Оскар в общата сексуална ненаситност, вкусовете му не бяха особено традиционни. Случваше се да бъдат насочени към подчинените му, а често завършваха и с побой над жените. След като потушеше вълната на страстта, започваше да раздава юмруци. Имаше се за чувствителен човек и смяташе, че фамилният занаят потвърждава това. Дядо му и баща му бяха печатари и оформители на книги във Виена и той обичаше да се класифицира из официални документи като „литератор“. Макар че на въпрос за работата му в този момент той би признал нетърпението да оглави операцията по ликвидирането на гетото, тъй като шансът беше изключителен за него и можеше да означава повишение в службата; участието му в специалните Акции, изглежда, доста бе променило нрава му. От две години страдаше от безсъние и ако имаше възможност, стоеше до три-четири часа сутринта, а после спеше до късно. Пиеше много и твърдеше, че носи пиенето с по-голяма лекота, отколкото в младостта си. Както и самия Оскар, никога не страдаше от махмурлук. За това благодареше единствено на здравите си бъбреци.

Заповедта, която получи за ликвидирането на гетото и за командване на лагера „Плашув“, бе с дата 12 февруари 1943 година. Надяваше се, че след уточненията с шефовете си Вилхелм Кунде, командир на охраната на гетото, и Вили Хаазе, заместник на Шернер, щяха да могат да започнат изпълнението й най-късно след месец.

На централната гара в Краков комендант Гьот бе посрещнат от самия Кунде и от младия снажен есесовец Хорст Пиларжик, който временно ръководеше трудовите лагери в Прокоцим и Величка. Качиха се в един мерцедес и потеглиха за запознаване с гетото и новостроящия се лагер. Денят бе студен и когато прекосиха Висла, заваля сняг. Унтерщурмфюрер Гьот остана очарован от плоското шишенце ракия, която предложи Пиларжик. Преминаха под псевдоориенталските порти на крепостта, покрай трамвайните линии на улица „Лвовска“, която разделяше гетото на две. Елегантният Кунде, в цивилния живот митнически служител, бе сръчен в докладите пред шефовете и набързо обрисува гетото. Отляво се намираше гето „Б“. Имаше около две хиляди обитатели, които или бяха успели да се измъкнат при предишни акции, или от по-рано работеха във важни предприятия. Но вече имаше нови лични карти с инициали „W“ — за военна промишленост, „Z“, за работещи при цивилните и „R“ — за работещи в жизненоважни производства. Обитателите на гето „Б“ нямаха такива нови карти и трябваше да бъдат откарани в лагери за специално отношение. Когато започнеше ликвидацията на гетото, може би целесъобразно щеше да бъде да тръгнат оттук, но, разбира се, решението ще зависи изцяло от хер коменданта.

По-голямата част на гетото бе отдясно и в нея все още живееха близо десет хиляди евреи. Те щяха да напълнят новите фабрики на лагера „Плашув“. Предполагаше се, че германските предприемачи Бош, Мадрич, Бекман и южнякът Оскар Шиндлер ще поискат да преместят част от всичките си предприятия в лагера, а само на километър има фабрика за кабели и всеки ден там ще бъдат водени работници.

Кунде попита дали хер комендантът би искал да попътуват още няколко километра, за да видят самия лагер.

— Да — отговори Амон, — не би било лошо.

Завиха по шосето, към двора на фабриката за кабели.

По огромните бобини имаше натрупан сняг. Тук бе началото на улица „Йерусалимска“. За момент Амон Гьот видя няколко групи жени, прегърбени и омотани в шалове, които влачеха части от бараки и къщички — малък панел. Влачеха ги откъм гората Краков — Плашув, прекосяваха шосето и продължаваха към „Йерусалимска“. Пиларжик обясни, че това са жени от лагера „Прокоцим“. Когато бъдеше готов „Плашув“, ще разпуснат „Прокоцим“ и тези жени ще минат под командването на хер коменданта.

Гьот прецени, че жените трябва да влачат строителните елементи повече от петстотин метра.

— И все нагоре — рече Кунде, като наклони глава ту върху едното, ту върху другото си рамо, сякаш искаше да каже, че от гледна точка на дисциплината това е полезно упражнение, което обаче забавя доста строителството.

— Лагерът има нужда от жп връзка — каза унтерщурмфюрер Гьот. — Ще попитам в управлението на Източната линия за възможностите.

Преминаха покрай синагогата и дома на покойника, покрай полуразрушената стена на гробищата, където стърчаха надгробни камъни като зъби от зейналата уста на зимата. Тук бяха еврейските гробища.

— Доста е ефективно — каза Вилхелм Кунде.

Хер комендантът каза остроумна забележка, която после щеше често да произнася в „Плашув“:

— Няма да се наложи да ходим надалеч, за да ги погребем.

Отдясно видяха къща, която щеше да е удобна за временно жилище на коменданта, а след нея — нова сграда, която щеше да бъде административният блок на лагера. Синагогата и домът на покойника, вече почти разрушени, щяха да се превърнат в конюшни. Кунде отбеляза, че от мястото се виждаха и двете кариери за варовик на лагера. Едната се намираше в малка долина, а другата — на хълма зад синагогата. Хер комендантът можеше да види и линиите, положени за вагонетки за изнасяне на камъните. Когато се пооправи времето, ще продължат строежа.

Стигнаха до югоизточния край на новия лагер и едва забележима пътека в снега ги отведе до някогашен австрийски вал — дъгообразна могила, която прикриваше дълбока и широка яма. За войник от артилерията мястото би изглеждало идеален редут, от който можеше да се насочи оръдие към пътя за Русия. За унтерщурмфюрер Гьот обаче мястото бе отлично за изпълнение на наказания.

Тук, отвисоко, можеше да се види цялата площадка на лагера. Селска местност с еврейски гробища, скътана между два хълма. През този сезон тя изглеждаше като две празни страници от огромна книга, отворени под ъгъл спрямо някой наблюдател от хълма с вала. Един сив каменен селски дом бе разположен в самото гърло на долината. Покрай него по протежение на далечния скат и между малкото довършени бараки се движеха групи жени. Изглеждаха черни като гроздове ноти на фона на потъмняващия зимен блясък. Жените се появяваха откъм заледените алеи на „Йерусалимска“ и под постоянните команди на украинските полицаи мъчително изкачваха побелелия склон. После разтоварваха строителните елементи, където им наредяха инженерите от СС, облечени в цивилни дрехи и меки шапки.

Унтерщурмфюрер Гьот сподели, че няма забележки за темпото, с което работят затворниците отсреща. Дори тайничко се учудваше, че в един толкова късен час на мразовития ден на есесовците и на украинците не им минава през ума да забавят темпото на строежа с мисли за вечеря и затоплени стаи.

Хорст Пиларжик го увери, че работата отива към завършване, въпреки че на пръв поглед все още не личи. Земята бе терасирана, основите — изкопани въпреки студа, а от гарата бяха довлечени огромно количество строителни елементи. Утре в десет часа сутринта имаше среща с предприемачите и хер унтерщурмфюрерът можеше да се консултира с тях. Съвременните строителни методи и изобилният поток от работна ръка даваха възможност всички сгради да се построят за едно денонощие, ако времето не създаваше проблеми.

Пиларжик, изглежда, мислеше, че Гьот е застрашен от деморализация. Всъщност Гьот бе въодушевен. От мястото, където беше застанал, можеше да види окончателния вид на лагера. Не се безпокоеше и за оградите, които по-скоро щяха да бъдат за психически комфорт на затворниците, отколкото от първа необходимост. Защото след методологично издържаната акция по ликвидирането на гетото в Подгурже хората ще бъдат благодарни да живеят в бараките на „Плашув“. Даже и онези с германските документи ще припълзят дотук, търсейки спасителния нар в зелената, заскрежена гора. За повечето от тези хора бодливата тел бе необходима опора, за да могат да си мислят, че са затворници пряко волята си.

Срещата с местните фабриканти и надзиратели се проведе в кабинета на Юлиан Шернер в центъра на Краков. Амон Гьот се усмихваше дружелюбно, облечен в новата си военна униформа, сякаш изпипана за внушителната му осанка, и доминираше над всички присъстващи. Сигурен беше, че може да очарова независимите предприемачи Бош, Мадрич и Шиндлер и да ги накара да прехвърлят зад телените мрежи на „Плашув“ еврейските си работници. Проучванията, които бе направил за уменията на жителите на гетото, му помогнаха да разбере, че от „Плашув“ може да се направи процъфтяващ бизнес. Имаше бижутери, тапицери, шивачи, които щяха да се използват под ръководството на коменданта за поръчки на СС, Вермахта и богатите германски цивилни. Тук щяха да се помещават шивашките цехове на Мадрич, емайлните производства на Шиндлер, може би железарски цех, фабрика за четки, складове за рециклиране на използвани и повредени военни униформи, донесени от руския фронт, още един цех за рециклиране на дрехи от еврейските гета, които да бъдат изпращани на пострадалите от бомбардировките в Германия. От личния си опит в складовете на СС за скъпоценности и стоки в Люблин знаеше, че може да се надява на комисионна от сделките. Така правеха шефовете му в Люблин и той си беше направил сметката. Гьот вече бе достигнал онази точка в кариерата си, където задължения и дълг се сливат с икономическа изгода. Жизнерадостният полицейски шеф Юлиан Шернер бе споменал на вечерята предната нощ за огромните възможности, които „Плашув“ предоставя на един млад офицер — имаше предвид и двамата.

Шернер говореше тържествено за „концентрацията“ на работна ръка, като че ли това бе новоизлюпен икономически закон на бюрокрацията в СС.

— Ще имате работници подръка — каза той. — Нищо няма да ви струва и техническата поддръжка. Няма да плащате наем.

После всички господа бяха поканени да разгледат лагерната площадка още същия следобед.

Представиха им и новия комендант. Той ги увери, че е страшно доволен да работи с хора, чийто принос за великото дело е добре известен.

Амон им посочи на картата онази част от лагера, която бе отделена за фабриките. Намираше се до мъжките бараки. Жените, бе казал Гьот с очарователната си усмивка, трябваше да повървят още около двеста метра по хълма надолу, за да стигнат до цеховете. Неговата главна задача ще бъде да следи за гладкото функциониране на лагера и обясни, че не иска да се намесва в стила на работа на фабриките и в управленската автономия, която са имали тук, в Краков. Самият оберфюрер Шернер можеше да потвърди, че заповедите на коменданта изрично забраняват каквото и да било вмешателство. Но оберфюрерът бе прав, като посочи взаимноизгодните страни на преместването на производството отсам стените на „лагера“. Собствениците нямаше да плащат наем за сградите, а пък той, комендантът, нямаше да търси охрана, която да води всеки ден затворниците до цеховете и после да ги връща. Разбираемо беше, че дългото ежедневно ходене и враждебността на поляците спрямо колона евреи сериозно застрашава работоспособността на затворниците.

Докато говореше, комендант Гьот често поглеждаше към Мадрич и Шиндлер, които, изглежда, държеше да спечели на всяка цена. Знаеше, че вече може да разчита на знанията на Бош за местната обстановка и на съветите му. Но хер Шиндлер, например, имаше малък и наскоро открит цех за муниции. Ако го преместеха в лагера, това щеше да издигне авторитета на „Плашув“ пред Оръжейния инспекторат.

Хер Мадрич слушаше с леко смръщено лице, а хер Шиндлер, с наклонена встрани глава, гледаше коменданта с полуусмивка и сякаш се съгласяваше. Но Гьот можеше да каже едва ли не инстинктивно, че Мадрич благоразумно ще се включи, а Шиндлер ще откаже. Трудно беше да се прецени от тези различни решения, кой е настроен по-бащински към евреите си: Мадрич, който искаше да влезе при тях в „Плашув“, или Шиндлер, който искаше да са при него в „Емалия“.

Оскар Шиндлер не промени изражението си на жива заинтересованост и отиде с останалите да разгледа площадката на лагера. Вече се виждаше, че „Плашув“ е истински лагер — подобряването на времето бе дало възможност да се вдигнат бараките; земята бе омекнала и бяха успели да изкопаят клозетите и дупките за телеграфните стълбове. Една полска строителна фирма бе поставила километри бодлива тел наоколо. Бяха издигнати и масивни наблюдателни кули откъм Краков и в гърлото на долината към улица „Величка“ в противоположния край на лагера. Имаше кула и тук, на източния хълм, където официалните гости, застанали в сянката на австрийския редут, наблюдаваха бързите темпове на строежа. Отдясно Оскар забеляза жени, които бързат по кални коловози откъм гарата и влачат тежки панели за бараки. От най-ниската точка на долината по терасовидния хълм се редяха барака след барака, сглобявани от мъжете. Енергичността, с която сглобяваха, режеха и чукаха, от това разстояние приличаше на истинско желание.

На най-хубавото и равно място под височината, където стояха наблюдателите, се изправяха няколко дълги дървени конструкции, готови за производствени нужди. Веднага можеха да се излеят циментови фундаменти, ако се внесяха тежки машини. СС щеше да се погрижи за пренасянето на производството. Без съмнение пътят, който обслужваше района, бе обикновен, селски, но вече се бяха свързали с фирма от Клуг за строежа на пътните връзки вътре в лагера, а от Източната линия обещаха да осигурят отклонение до самата порта на лагера и до каменоломната. С варовик и някои от гробищните камъните, наречени от Гьот „обезличени“, щяха да оформят вътрешните алеи. Господата не трябва да се притесняват за пътищата, защото Гьот спомена, че ще поддържат постоянно изкопните работи в кариерата и бригада за строителство на пътищата.

Малка линия преминаваше от кариерата покрай административната сграда и просторните каменни здания за войниците от СС и за украинските полицаи. Вагонетки, пълни с варовиков камък и тежащи по шест тона всяка, бяха теглени от групи жени — по тридесет и пет– четиридесет жени, които дърпаха ремъците и въжетата, обрамчващи вагонетките, и се превиваха на две, за да преодолеят неравностите по пътя. Онези, които се препъваха и падаха, бяха настъпвани или изблъсквани настрани от пътя на останалите, защото всяка група имаше свой общ ритъм на движение и отделен човек не можеше да го нарушава. Като гледаше това нечовешко, египетско мъчение, Оскар почувства отново гадене, същото повдигане, което изпита на хълма над улица „Кракуза“. Гьот бе решил, че бизнесмените са безопасна публика и негови съмишленици. Той не се срамуваше от жестокостта там долу. Пак се появи въпросът, какво можеше да засрами СС? Какво можеше да засрами Амон?

Енергичността, с която работеха строителите на бараките, приличаше, дори за един информиран наблюдател като Оскар, на онзи инстинкт на мъже, работещи усърдно, за да осигурят покрив за жените си. Но всъщност, въпреки че Оскар още не бе чул за това, Амон беше направил тази сутрин показна екзекуция, така че те знаеха какъв е залогът за труда им. След ранната си среща с инженерите Амон се разходи надолу по „Йерусалимска“ и стигна до помещенията на СС, където работата се ръководеше от един полицай на име Алберт Худжар, когото скоро щяха да повишат в офицерски чин. Худжар се приближи и рапортува. Зачервен, той каза, че част от основите поддали. Докато Худжар говореше, Амон забеляза млада жена, която обикаляше около полуготовата сграда и даваше наставления на група мъже. Попита Худжар коя е тя.

— Това е затворничката Диана Райтер — отговори Худжар, — по професия е строителен инженер и работи по този строеж.

Тя твърдеше, че основите не са положени правилно, и искаше да се разкопаят всички камъни и циментът и работата да започне от нулата.

Гьот четеше по лицето на Худжар, че се бе карал жестоко с жената. Той дори й бе креснал: „Строиш барака, а не проклетия хотел «Европа»“!

Амон се усмихна на Худжар.

— Ние няма да се караме с тези хора — рече той, като че ли даваше обещание. — Доведи момичето.

Амон видя в походката й надменната елегантност, в която я бяха възпитали заможните й родители, европейските маниери, на които я бяха научили, изпращайки я — когато честните поляци отказаха да я приемат в университетите си — във Виена или Милано, за да получи професия и подобна изисканост. Тя вървеше към него, сякаш чинът му и нейната начетеност щяха да се съюзят срещу простотията на полицаите и некадърността на оня инженер от СС, надзиравал изкопаването на основите. Тя и не предполагаше колко я мрази Гьот — заради това, че въпреки униформата му и тези строящи се сгради се опитваше да направи невидима еврейската си жилка.

— Карала си се с обершарфюрер Худжар — рече Гьот, посочвайки очевиден факт.

Тя решително кимна. Това кимване можеше да означава: „Хер комендантът ще ме разбере, въпреки че този идиот Худжар не можа.“

— Целите основи трябва са се изкопаят отново — каза тя енергично.

Разбира се, Амон знаеше, че те обичат да проточват работата, за да си осигурят малко спокойствие, поне докато трае процесът.

— Ако не се изкопае всичко, ще хлътне южният край на казармата. Може и да се срути.

Тя продължи да разяснява проблема, а Амон кимна и реши, че сигурно го лъже. Първият принцип бе никога да не се вслушваш в еврейски специалист. Те всички бяха от калъпа на Маркс, чиито теории целяха уронване на управлението, или от калъпа на Фройд, който бе засегнал хармоничността на арийския разум. Амон чувстваше, че аргументите на жената заплашват хармоничността на неговата личност.

Той извика Худжар. Полицаят дойде притеснен. Мислеше, че ще му заповяда да изпълни съвета на момичето. И момичето мислеше същото.

— Застреляй я — рече Амон.

Последва пауза, през която Худжар сякаш смилаше заповедта.

— Застреляй я! — повтори Амон.

Худжар хвана момичето за лакътя и понечи да я отведе до някое уединено място за изпълнение на заповедта.

— Тук! — каза Амон. — Застреляй я на място, по моя заповед.

Худжар знаеше как се прави това. Хвана я отново за лакътя, избута я леко пред себе си, извади маузера от кобура и я застреля в тила.

Изстрелът, изглежда, ужаси всички на площадката с изключение на екзекуторите и на умиращата Диана Райтер. Тя се свлече на колене и успя да вдигне очи нагоре. Като че ли искаше да каже: „Няма да успеете така!“ Дълбоката мъдрост в очите й уплаши Амон, оправда го, дори го въздигна. Той не знаеше и не би повярвал, че тези реакции имат медицински имена. В действителност вярваше, че е получил неизбежното удовлетворение, което следва всеки акт на политическа, расова или морална справедливост. Дори и така обаче човек си плаща, защото привечер от този благословен миг няма да остане и следа, и за да се пребори с огромната празнота, която го подлудява, трябва да подсили самочувствието си с храна, пиене, жени.

Освен тези разсъждения убийството на Диана Райтер и унищожаването по този начин на западноевропейската й диплома донесе и практическа облага: нито един строител на бараки или на пътища в „Плашув“ нямаше да мисли за себе си като за необходима работна ръка. Щом госпожица Диана Райтер с всичките си професионални умения не можа да се спаси, то единственият изход за останалите бе бърз, анонимен труд. Така че и жените, влачещи панели откъм гарата, и работниците в кариерата, и мъжете, сглобяващи бараките, работеха с онази енергичност, подобаваща на нагледния урок с убийството на госпожица Райтер.

Що се отнася до Худжар и колегите му, те знаеха вече, че моменталната екзекуция ще се въдвори като стил на работа в „Плашув“.

Двадесета глава

Два дни след посещението на фабрикантите в „Плашув“ Шиндлер се появи във временния кабинет на комендант Гьот в града. Носеше и подарък — бутилка коняк. Вестта за убийството на Диана Райтер вече бе достигнала до „Емалия“ и именно тя затвърди убеждението на Оскар да не вкарва фабриката си в лагера.

Двамата едри мъже седяха един срещу друг и между тях се чувстваше нещо като приятелство, подобно на онова между Амон и госпожица Райтер в кратката им среща. И двамата знаеха, че са в Краков, за да натрупат богатство. Че Оскар ще трябва да си плаща за услугите. На такова равнище и двамата се разбираха. Оскар притежаваше онова качество, характерно за добрия бизнесмен: отнасяше се с хора, които мразеше, като че ли му бяха братя. Това отношение напълно заслепи хер коменданта и Амон винаги щеше да мисли Оскар за свой приятел.

Но от разказите на Щерн и на другите става ясно, че още от първите си контакти с Гьот Оскар започва да го мрази като човек, който върши убийства така спокойно, както чиновникът пристъпва в канцеларията си. Оскар можеше да разговаря с Амон Администратора или с Амон Бизнесмена, но знаеше, че в същото време девет десети от личността на коменданта са отвъд границата на човешката представа за морал и етика. Бизнесът и социалните връзки между Оскар и Амон вървяха толкова добре, че човек се изкушаваше да мисли, че Оскар — въпреки собствената си природа — е привлечен от злото у този човек. В действителност никой, който познаваше Оскар от това време или от по-късно, не виждаше и следа от подобна магия. Оскар ненавиждаше Гьот по най-обикновен начин. Неговата омраза щеше да расте безгранично и животът му щеше да я илюстрира. Въпреки това не можеше да се подмине идеята, че Амон е лошият брат на Оскар и да си представим какъв жесток, фанатичен убиец би станал Оскар, ако по някакво нещастно стечение на обстоятелствата апетитите му се бяха насочили в друга посока.

С бутилката коняк помежду им Оскар обясни на Амон защо бе невъзможно да прехвърли производството си в „Плашув“. Фабриката му бе твърде масивна, за да се премести. Знаеше, че Мадрич ще докара евреите си в лагера, но машините му бяха леснопреносими — всъщност различни видове шевни машини. Докато транспортът на тежки метални преси създаваше най-различни проблеми. Като всяка по-сложна машина и те си имаха своите капризи, с които работниците му бяха свикнали. На нова подова настилка тези капризи щяха да породят нови. Ще има застой, периодът на адаптация ще бъде значително по-дълъг, отколкото при неговия приятел Мадрич. Хер унтерщурмфюрерът може да разбере, че при толкова важни военни поръчки за изпълнение ГЕФ не може да си позволи подобно забавяне. Хер Бекман, който имаше същите проблеми, уволняваше всичките си евреи от фабрика „Корона“. Не искаше главоболия с евреи, които трябва пеш да ходят до фабриката, а вечер да се връщат в „Плашув“. За съжаление Шиндлер има стотици квалифицирани работници повече от Бекман. Ако се отърве от тях, трябва да обучи поляци и да забави производството дори повече, отколкото ако приеме примамливото предложение на Гьот.

Според Амон Оскар тайничко се тревожеше, че преместването в „Плашув“ би спряло някои сладки малки сделки, с които се занимаваше тук, в Краков. Затова комендантът побърза да го увери, че няма да има намеса в управлението на фабриката.

— О, мен ме притесняват чисто производствените страни на въпроса — каза сериозно Шиндлер.

Заяви, че не иска да създава неудобства на коменданта, но той, Оскар Шиндлер, би бил благодарен, а бе сигурен, че и Оръжейният инспекторат ще отговори със същото, ако разрешат на ГЕФ да не се премества.

Сред хора като Гьот и Оскар думата „благодарност“ нямаше абстрактно значение. Благодарността бе заплащане. Благодарността бе напитки и диаманти.

— Разбирам трудностите ви, хер Шиндлер — рече накрая Амон. — Ще се радвам да осигуря ескорт за хората ви в „Плашув“ до Заблоче, след като се ликвидира гетото.

Ицхак Щерн дойде до Заблоче един следобед по поръчка на фабрика „Прогрес“ и откри Оскар депресиран. Усети, че се чувства дяволски безсилен. След като Клоновска донесе кафето, което хер директорът винаги пиеше с малко коняк, Оскар каза на Щерн, че отново е бил в „Плашув“ под предлог да разгледа обекта, а всъщност да види кога ще е окончателно готов за преместването на гетото.

— Доста броих — каза Оскар.

Говореше за бараките по терасовидния хълм. Разбра, че Амон има намерение да натъпче по двеста жени във всяка, а изглежда, че в най-горната имаше място за шест хиляди. В мъжкия сектор по-надолу по хълма нямаше толкова много готови сгради, но с темпото, с което се работеше в „Плашув“, можеше да ги построят за броени дни.

Всички във фабриката знаят какво ще се случи. Безсмислено е да държи нощната смяна във фабриката, защото след тази Акция няма да има гето, където да се връщат.

— Всичко, което мога да им кажа — рече Оскар, взимайки втора чашка коняк, — е, че не трябва да се крият, освен ако не са съвсем сигурни в скривалището.

Бе чул, че гетото ще бъде разрушено до тухла след прочистването. Всяка вдлъбнатина ще се преглежда, всеки килим ще се вдига, всяка ниша ще се преглежда щателно, всяко мазе ще се проверява.

— Важното е да не се съпротивляват — каза Оскар.

Така се получи, че Щерн — една от жертвите на предстоящата Акция — седеше и успокояваше хер директора Шиндлер — един обикновен очевидец. Страшната трагедия, каквато щеше да е ликвидацията на гетото, поглъщаше цялото внимание на Оскар.

— „Плашув“ е трудов лагер — рече Щерн. Като всяка подобна институция в нея може да се оцелее. Не е като в Белзец, където произвеждат смърт, както Хенри Форд произвежда автомобили. Унизително бе да се строяваш за заповеди в „Плашув“, но това не бе краят на нещата.

Когато Щерн завърши речта си, Оскар сложи двата си палеца на изпъкналата повърхност на бюрото и за няколко секунди изглеждаше така, сякаш искаше да го отскубне от гвоздеите като капак.

— Знаеш, Щерн — рече той, — че въобще не е по-добре.

— По-добре е. Това е единственият изход.

Той продължи да спори, да цитира и да дава доводи, докато накрая сам се изплаши. Защото, изглежда, Оскар бе в криза. Ако Оскар се обезкуражи, всички еврейски работници в „Емалия“ ще бъдат уволнени, понеже той ще иска да се изчисти от цялата тази мръсна работа.

— Ще дойде време да се предприеме нещо — рече Щерн. — Но сега не е подходящ момент.

Като забрави желанието си да отскубне плота на бюрото си, Оскар седна отново на мястото си и пак се отдаде на депресията.

— Познаваш онзи, Амон Гьот — каза той. — Изключителен е. Може да дойде ей-така и да те очарова. Но е луд.

В последното утро на гетото — денят бе Шабат (събота), тринадесети март 1943 година — Амон Гьот пристигна на Площада на мира рано преди зазоряване. Ниска облачност замъгляваше всяка по-ясна разлика между нощта и деня. Видя, че хората от специалните отряди са вече тук и са строени върху замръзналия къс земя в средата на малкия парк. Те пушеха и тихичко се смееха, за да не ги усетят обитателите на гетото от улиците отвъд аптеката на хер Панкевич. Пътищата, но които пристигнаха, бяха чисти като в образцов квартал. Събраният сняг бе на купчини до стените или в канавките. Няма да е погрешно, ако кажем, че сантименталният Гьот за момент се разнежи от спретнатата картина, когато видя младите хора, все още дружелюбни преди Акцията, в средата на площада.

Амон си пийна коняк от бутилката, докато чакаше щурмбанфюрер Вилхелм Хаазе, човек на средна възраст, който щеше да упражнява стратегически, но не и тактически контрол над днешната Акция. Днес гето „А“, на запад от Площада на мира, заело по-голямата част, в която живееха всички работници (здрави, вярващи, образовани евреи), щеше да бъде очистена. Гето „Б“, по-малкият квадрат, състоящ се от няколко пресечки в източния край на гетото, където живееха старите, неработещите, ще бъде прочистено след два дни или утре. Жителите му отиваха към невероятно разрасналия се лагер Аушвиц на комендант Рудолф Хьос. Гето „Б“ беше ясна, чиста работа. Гето „А“ беше предизвикателството.

Днес всеки искаше да е тук, защото денят бе исторически. Повече от седем века тук имаше еврейски Краков, а до довечера или до утре вечер тези седем века ще са само пепел, а Краков ще бъде очистен от евреи. Всеки дребен служител в СС искаше да може да казва, че е видял как става това. Дори Ункелбах, надзирател на фабриката за кухненски прибори „Прогрес“, който имаше някакъв запасен чин От СС, щеше да си облече униформата днес и да премине през гетото с един взвод. Така че известният Вили Хаазе, който имаше офицерски чин и бе участвувал в планирането на Акцията, имаше правото да присъства на събитието.

Амон отново имаше леко главоболие и се чувствуваше малко изтощен от трескавото безсъние, което бе изкарал през нощта. Но въпреки това сега бе тук и изпитваше професионално опиянение. Беше голям дар онова, което Националсоциалистическата партия им предоставяше: правото да участвуват в битка без физически риск, възможността да заслужат отличие без ексцесиите, съпровождащи една евентуална стрелба, когато самият есесовец е мишена. По-трудна за постигане бе психологическата неуязвимост. Всеки офицер от СС имаше приятели, които се бяха самоубили. Официалните документи, написани за борба с тези безсмислени жертви, съветваха да не се вярва наивно, че щом евреите нямат видими оръжия, не притежават социални, икономически и политически. Всъщност всеки евреин бе въоръжен до зъби. Стегнете се, казваха документите, защото детето еврейче е бомба със закъснение, жената еврейка е разплодник на престъпници, а мъжът евреин е неконтролируем дори повече отколкото един руснак.

Амон Гьот се бе стегнал. Знаеше, че е недосегаем и самата мисъл му доставяше онова удоволствие от увереността в победата. Амон ненавиждаше офицерите, които педантично оставяха акцията в ръцете на подчинените си и на полицаите. Усещаше, че донякъде това бе може би по-опасно, отколкото личното участие. Той щеше да даде пример на подчинените си, както в случая с Диана Райтер. Амон познаваше еуфорията, която ще ги обземе през деня, удовлетворението, което ще нараства в комбинация с алкохола до обяд, когато стане най-напрегнато. Дори и под пелената на сивите облаци знаеше, че днес е един от най-хубавите дни. Вярваше, че когато остарее и тази раса изчезне, младите ще питат с почуда за тези дни.

На километър по-нататък един от лекарите в гетото, доктор Д., също бе буден в тази сивкава утрин и трескаво мислеше. Последният етаж, където седеше сред пациентите си, бе тъмен и лекарят се радваше, че са изолирани така нависоко от болка и треска.

Защото на улицата всички знаеха какво се бе случило в заразното отделение, наблизо до Площада на мира. Взвод на СС под командването на обершарфюрер Алберт Худжар бе влязъл вътре и бе открил доктор Розалия Блау да стои сред леглата на болните от туберкулоза и треска, които не трябвало да се местят според думите й. Децата, които кашляли тежко, тя бе изпратила по-рано по домовете им. Но болните от скарлатина и туберкулозните били твърде зле, за да се движат.

Тъй като скарлатината е детска болест, повече от болните на д-р Блау бяха момичета на възраст между дванадесет и шестнадесет години. Лице в лице с Алберт Худжар, д-р Розалия Блау бе посочила трескавите, изтощени детски лица с огромни очи, сякаш за да илюстрира професионалното си мнение.

Самият Худжар, действайки по рецептата, дадена му предишната седмица от Амон Гьот, застрелял в главата д-р Балу. Някои от инфекциозно болните се опитвали да се изправят в леглата си, а другите били застреляни с автоматичен откос, докато били в делириум. Когато взводът на Худжар си свършил работата, изпратили мъже от гетото да се оправят с труповете, да съберат кървавите чаршафи и да изчистят стените.

Другата част от болницата се помещаваше в някогашно полско полицейско управление. По време на гетото и трите етажа бяха вечно препълнени с болни. Болницата се ръководеше от уважавания лекар д-р Б. До мрачното утро на тринадесети март д-р Б. и д-р Д. бяха намалили болните на четирима. Единият болен бе млад работник с бързо развиваща се туберкулоза, вторият — талантлив музикант с неизлечима болест на бъбреците. На д-р Д. му се струваше, че е редно да спести на тези хора шока от автоматичен откос. Същото се отнасяше и за слепия човек с удар и за възрастния мъж, който бе опериран от тумор в червата и след операцията бе останал слаб и с еритроцитна недостатъчност.

Медицинският екип на болницата бе на световно равнище. От тази зле оборудвана болница в гетото щеше да се появи първият полски доклад за болестта на Вайл (състояние на костния мозък) и за синдрома на Волф-Паркинсън-Уайт. Ала тази сутрин д-р Д. се занимаваше с въпроса за цианида.

Мислейки за самоубийството като евентуален изход, д-р Д. се бе снабдил с известно количество разтвор на цианова киселина. Знаеше, че и останалите лекари са постъпили така. През последната година депресията бе всеобща зараза в гетото. И д-р Д. не се беше опазил от нея. Той беше млад, с бицепси като камък. Но, изглежда, самата История бе злонамерена към тях. Мисълта, че наблизо има цианид, го спасяваше като утеха в най-трудните моменти. В този последен етап от историята на гетото този бе единственият лек, който той и другите лекари имаха в изобилие. Нямаха сулфонамиди. Стимулантите, етерът и дори аспиринът бяха свършили. Цианидът оставаше единственият наркотик.

Още нямаше пет часа, когато д-р Д. се събуди в стаята си на улица „Вит Ствош“ от шума на камиони, паркиращи до стените на гетото. Когато погледна от прозореца си, видя командоси, които се събираха при реката, и разбра, че са пристигнали, за да извършат нещо по-специално в гетото. Затича се към болницата и откри д-р Б. и сестрите, които явно също бяха видели командосите и помагаха на всеки движещ се пациент да слезе по стълбите, за да бъде отведен у дома от близки или приятели. Когато всички освен четиримата болни си отидоха, д-р Б. нареди на сестрите да напуснат. Всички се подчиниха с изключение на една старша сестра. Сега тя, д-р Б., д-р Д. и четиримата пациенти останаха сами в опразнената болница.

Докато чакаха, Б. и Д. не говореха много. Всеки имаше достъп до цианида и скоро д-р Д. разбра, че и д-р Б. се занимава със същата мисъл.

Да, съществуваше самоубийството, но имаше и евтаназия. Самата идея ужасяваше Д. Лицето му бе деликатно и особено очите му издаваха чувствителност. Той бе болезнено чувствителен към една ценностна етична система, която му бе толкова близка, колкото и органите от собственото му тяло. Знаеше, че един лекар със здрав разум, спринцовка и нищо друго, което да го подкрепя, може да прибави към списъка с етичните си ценности (като че ли това бе списък за пазаруване) и още две възможности: да инжектира цианид на пациентите си или да ги остави в ръцете на командосите. Но Д. знаеше, че с такива неща не може да се попълва списък, че етиката винаги е по-висше и мъчително занимание от алгебрата.

От време на време д-р Б. се приближаваме до прозореца, поглеждаше какво става на улицата и се обръщаше към Д. с обикновено професионално спокойствие в погледа. Д. разбираше, че Б. също премисля възможностите, прехвърляйки ги като колода карти. Свършеше ли, почваше отново. Самоубийство. Евтаназия. Хидроцианидна киселина. Имаше една привлекателна възможност — да застане сред леглата като Розалия Блау. Друга — да използва цианида, след като даде на пациентите. Втората идея допадаше на Д., защото не бе така пасивна като първата. Освен това през последните три нощи бе стоял буден и депресиран и изпитваше нещо като физическа нужда от бързата отрова, сякаш тя бе онзи опиат или силен алкохол, от който се нуждае всяка жертва, преди да може да се отпусне за последния си миг.

За сериозен човек като Д. тази съблазън бе достатъчна причина да не вземе отровата. За него самоубийството бе прецедент, датиращ от ученическите му дни, когато баща му бе чел описанието на Йосиф за груповото самоубийство на зилотите в Мъртво море в навечерието на завладяването на юдейското царство от римляните. Принципът бе: в смъртта не трябва да се влиза като в удобно пристанище. Тя трябва да е недвусмислен отказ да се предадем. Принципът си е принцип, разбира се, а страхът в една сива утрин — нещо съвсем друго. Но Д. бе човек с принципи.

Имаше и съпруга. Двамата можеха да намерят друг изход и той го знаеше. Изходът водеше към канализацията близо до ъгъла на улица „Пивна“ и „Кракуза“. Първо каналите и после едно рисковано бягство към гората на Ойцув. Страхуваше се от тази възможност повече, отколкото от бързото спасение в цианида. Ако Синята полиция или германците ги спрат, за да му смъкнат панталоните, той щеше да издържи проверката благодарение на д-р Лахс. Лахс бе известен пластичен хирург, научил много млади краковски евреи как безкръвно да удължат препуциума на члена си посредством тежест, прикрепена към тях по време на сън — бутилка с постепенно увеличаващо се количество вода. Това, обясни Лахс, е старо изпитано средство, използвано от евреите по време на гоненията на римляните. Зачестилите набези на СС в краковското гето го накараха да възроди стария метод през последните осемнадесет месеца. Лахс научи младия си колега, резултатите бяха налице и даваха по-малко основания за самоубийство.

Призори сестрата, спокойна четиридесетгодишна жена, дойде при Д. и направи сутрешния си рапорт. Младият човек прекара спокойно нощта, но слепият с увредената от удара реч бе неспокоен. И музикантът, и човекът с тумора имаха болки цяла нощ. Но общо взето в болницата бе съвсем тихо. Пациентите бяха към края на съня си или пък на болката и д-р Д. излезе на ветровития балкон над двора, за да изпуши цигара и още веднъж да премисли въпроса.

Миналата година Д. работеше в старата епидемиологична болница на Рекавка, когато СС реши да затвори тази част от гетото и да ги премести. Полицията подреди персонала до стената и повлече пациентите по стълбите. Д. видя как кракът на старата госпожа Райсман се закача между перилата, а есесовецът, който я влачеше за другия крак, продължи да дърпа, докато чу хрущене на кост. Ето така преместваха пациентите. Но миналата година никой не бе помислил за евтаназия. В онзи момент всички се надяваха, че нещата все пак могат да се поправят.

Сега, когато той и д-р Б. бяха взели решение, Д. не знаеше дали ще има сили да сложи цианид на болните, или ще може да гледа как някой друг прави това, а той ще демонстрира професионално хладнокръвие. Беше абсурдно както при младеж, който има проблем — дали да заговори момичето, в което е влюбен. И дори да го реши, това все още не означава нищо. Трябва да направиш все пак решителната стъпка.

Докато бе на балкона, чу първите шумове. Започнаха откъм източния край на гетото. Крясъците „Бързо! Бързо!“ по мегафоните, обичайните лъжи за багажа, който ще бъде изпратен „след това“, лъжи, на които някои хора все още искаха да вярват. Из пустите улици и сред домовете, където никой не смееше да шавне, се носеше неопределено ужасно жужене чак до Площада на мира и нагоре по реката към улица „Надвисланска“. Трепереше и самият Д.

После чу първите изстрели, достатъчно силни, за да събудят и пациентите. После внезапен стържещ шум последва изстрелите — един мощен мегафон, който крещеше с писклив женски глас. После вой, прекъснат от нови откоси, и друг, различен вой. Онеправданите човешки подобия бързаха, напътствани от рева на есесовските мегафони, от побеснели полицаи от ЕП и от съседи към източния край на гетото, където имаше порта, поглъщаща цялата тази неописуема мъка. Този ужасен шум разбуди и музиканта с болните бъбреци, който бе почти в кома.

Когато се върна в отделението, видя, че всички погледи са насочени към него. Гледаше го и музикантът. Д. по-скоро усещаше, отколкото виждаше, как телата се вцепеняват в леглата, а старият човек с тумора започва да плаче с усилие.

— Докторе, докторе! — произнесе някой.

— Да, моля — отвърна Д., с което искаше да каже: „Аз съм тук, а те все още са далеч.“

Погледна към д-р Б., който присви очи, щом същият шум се надигна този път на три преки от болницата. Д-р Б. му кимна, отиде до малък заключен медицински шкаф и се върна с шише хидроцианидна киселина. След секунда Д. се приближи до колегата си. Можеше да стои и да остави Б. да свърши сам всичко. Досещаше се, че колегата му има сили да го направи сам, без неговото одобрение. Но Д. мислеше, че е срамно да не даде мнението си и да не поеме част от тежестта. Макар и по-млад от Б., той бе завършил Ягелонския университет и беше истински специалист. Искаше да подкрепи колегата с това си качество.

— Е? — рече Б. и показа бутилката на Д.

Възклицанието бе почти заглушено от писък на жена и груби команди на полицаи откъм далечния край на „Йозефинска“. Б. извика сестрата.

— Дай на всеки пациент по четиридесет капки във вода.

— Четиридесет капки — повтори тя. Знаеше какво е лекарството.

— Точно така — потвърди Б.

Д. погледна към нея. „Да — искаше като че ли да каже той. — Аз съм силен и мога и сам да им ги дам. Но ако го направя, ще ги разтревожа. Всеки пациент знае, че сестрите дават лекарствата.“

Докато сестрата приготвяше разтвора, Д. се разходи из отделението и сложи ръка върху ръката на стария човек.

— Имам нещо, което ще ти помогне, Роман — каза Д.

С почуда усети как цялата житейска съдба на този човек се предава чрез кожата му. За секунда само като вълна се възправи младият Роман, израснал в Южна Полша на Франц Йосиф, истински покорител на женски сърца в перлата на Висла, „малката Виена“, Краков. С униформа на войник на Франц Йосиф, отиващ в планините за пролетни учения. На разходка под ръка с момичета от Казимеж по главния площад на един град на дантели и сладкарници. Качващ се на могилата Косцюшко и открадващ целувка посред шубраците. „Как е възможно да премине животът толкова бързо?“ — сякаш го питаше старият Роман. От Франц Йосиф до командосите, получили заповед да застрелят Розалия Блау и болните от треска момичета.

— Моля те, Роман — каза лекарят, имайки предвид, че старият човек трябва да се отпусне.

Знаеше, че командосите ще дойдат до час. Д. изпитваше голямо желание да посвети човека в тайната, но се въздържа. Д-р Б. бе либерален при определянето на дозата. Няколко секунди на задушаване и мъничко стъписване нямаше да са ново или непоносимо усещане за Роман.

Когато сестрата донесе четирите мензури, никой не запита какво им дава. Д. никога не разбра дали в този миг проумяваха какво пият. Той се извърна и погледна часовника си. Струваше му се, че когато изпият цианида, ще се чуе някакъв шум, по-лош от обичайните болнични охкания и пъшкания.

Чу как сестрата тихо казва:

— Ето и за тебе.

Чу как някой пое въздух. Не искаше да знае дали това е пациент или сестрата. Мислеше си, че точно жената е истинският герой тук.

Когато отново погледна, сестрата събуждаше музиканта с болните бъбреци и му подаваше чашката. Откъм далечния край на отделението д-р Б. го гледаше в чистата си бяла престилка. Д. се приближи до Роман и му измери пулса. Нямаше пулс. В противоположния край, седнал в леглото си, музикантът с мъка изпиваше течността с дъх на бадеми.

Всичко мина така тихо, както се надяваше Д. Той погледна към тях: устата им бяха зинали, но не грозно. Очите им бяха ледени и недостижими, главите им бяха отметнати назад, брадичките им сочеха тавана. Гледаше ги с онази завист, която един обитател на гето би изпитал към някой спасен.

Двадесет и първа глава

Полдек Пфеферберг живееше в стая на втория етаж на къща от XIX век в края на улица „Йозефинска“. Прозорците гледаха към стената на гетото отвъд Висла, по която преминаваха полски лодки нагоре-надолу в пълно неведение за последния ден на гетото, а също и патрулни лодки на СС, които пърпореха, като ме ли бяха увеселителни корабчета. На това място Пфеферберг и жена му Мила очакваха пристигането на командосите и заповедта за изнасяне на улицата. Мила бе дребничко, нервно момиче на двадесет и две години, избягало от Лодз. Полдек се ожени за нея през първите дни от съществуването на гетото. Произхождаше от лекарско семейство, баща й бе хирург, умрял съвсем млад през 1937 година. Майка й бе дерматоложка. По време на акция в Тарнов предишната година бе загинала от същата смърт, както Розалия Блау от епидемиологичното отделение — застреляли я, докато стояла сред пациентите си.

Мила бе имала щастливо детство дори в Лодз — град, който открай време мразеше евреите. Година преди началото на войната самата тя бе започнала да следва медицина във Виена. С Полдек се запознаха през 1939 година, когато в Краков започнаха да прииждат интернирани евреи от Лодз. Изпратиха я в същия апартамент, където живееше и жизнерадостният Полдек Пфеферберг.

Сега той, както и Мила, бе последният оцелял от семейството си. Майка му, която някога бе декорирала апартамента на Шиндлер на улица „Страшевски“, бе интернирана с баща му в гетото на Тарнов. По-късно се разбра, че оттам ги откарали в Белзец, където ги убили. Сестра му и зет му, които имаха германски документи, безследно изчезнаха в затвора „Павяк“ във Варшава. Бяха останали само той и Мила. Между двамата имаше планина разлика: Полдек бе общителен човек, лидер и организатор. Мъж, който смело би излязъл напред, ако някой важен господин попита какво, по дяволите, става тук. Мила бе страшно мълчалива и затворена, сякаш още повече поради жестоката съдба, която бе постигнала семейството й. В мирни дни комбинацията между тях би била отлична. Тя бе не само умна, но и мъдра; истински център на равновесието помежду им. Имаше чувство за хумор и Полдек Пфеферберг место се нуждаеше от нея, за да поохлади изблиците на красноречието му. Но днес, при тези ненормални обстоятелства, двамата бяха в конфликт.

Макар че Мила имаше желание, ако пред тях се открие възможност, да напуснат гетото, за да станат партизани в гората. Но тя се страхуваше от каналите. Полдек ги използваше редовно, за да излезе от гетото, въпреки че понякога полицията правеше засади ту на единия, ту на другия изход. Неговият приятел и някогашен преподавател д-р Д., също спомена наскоро канализацията като път за спасение, който командосите може би няма да пазят в деня на Акцията. Трябваше само да се изчака зимният сумрак. Вратата на квартирата на лекаря бе само на няколко метра от капака на канала. Вътре трябваше да се тръгне по левия тунел, който водеше право под улиците на Подгурже към един изход на брега на Висла близо до канала на улица „Заторска“. Вчера Д. му даде съвсем точна информация. Той и жена му ще се опитат да се спасят по канализацията и семейство Пфеферберг можеха да се присъединят към тях. Полдек все още не можеше да каже „да“ със сигурност. Мила се страхуваше, и то с право, че СС могат да пуснат отровен газ по канализацията или пък просто да се явят по-рано от очакваното в дома им на края на улица „Йозефинска“.

Минутите се нижеха бавно и тягостно в таванската стаичка, докато чакаха и обсъждаха какво да предприемат. Сигурно и съседите чакаха. Навярно някои от тях, които не искаха да протакат, вече бяха поели по пътя с бохчи и куфари, пълни с надежда. Защото по някакъв странен начин смесицата от звукове отвън караше хората да слизат по стълбите — силен шум, който едва се долавяше на няколко преки оттук, а в къщата царуваше тишина, в която човек можеше да чуе пукането на старите безразлични греди, сякаш отмерващи последните и най-ужасни мигове от живота в тази квартира. По време на сумрачния обед Полдек и Мила едва дъвчеха черния хляб — триста грама, които се падаха на всеки и които бяха скътали за подобни случаи. Честите изстрели на Акцията стигнаха до ъгъла на „Вегерска“, на една пресечка от тях, а към три следобед престанаха отново. Настана тишина. Някой напразно се опитваше да дръпне връвта на тоалетното казанче, което отдавна се бе калцирало и не се ползваше на площадката на първия етаж. В тези минути бе почти невъзможно да се помисли, че са преследвани.

Последният сивкав следобед от живота им на „Йозефинска“ №2 сякаш нямаше край. Всъщност Полдек си мислеше, че вече е достатъчно сумрачно, за да се вмъкнат в канализацията, преди да е станало привечер. Сега, когато бе тихо, му се искаше да отиде и да поговори с д-р Д.

— Моля те — каза Мила.

Но той я успокои. Ще се пази от улицата, като се провира през дупките между сградите. С многото приказки сякаш сам себе си успокояваше. От тяхната гледна точка съседните улици изглеждаха все още спокойни. Ще избягва случайно преминаващите полицаи от ЕП или СС на кръстовищата и ще се прибере след пет минути.

— Скъпа, скъпа — каза й той, — трябва да поговоря с Д.

Спусна се по задното стълбище и се измъкна на двора през дупка на стената на конюшнята, без да излиза на улицата. Така стигна до Бюрото по труда. Тук рискува и пресече пътя, като се вмъкна в зайчарника на триъгълника от къщи отсреща. Срещаше малки групи объркани хора, които шушукаха и обсъждаха положението из кухни, под навеси, по дворчета и по коридори. Полдек излезе на улица „Кракуза“, точно където живееше докторът. Пресече незабелязан от патрула, който обхождаше района близо до южната стена на гетото, на три преки оттук, където Шиндлер бе видял първите проявления на геноцид в расовата политика на Райха.

Сградата, където живееше Д., бе празна, но на двора Полдек срещна уплашен мъж на средна възраст, който му каза, че командосите вече са претърсили къщата. Д. и жена му първо се скрили, а после тръгнали към канализационната шахта.

— Може би това е единственият изход — рече мъжът.

— Онези от СС ще се върнат.

Полдек кимна. Вече познаваше тактиката по време на Акциите, след като бе преживял толкова много.

Върна се по същия път, но намери дома на №2 празен; Мила бе изчезнала с багажа им, всички врати бяха широко отворени, а стаите зееха празни. Чудеше се да не би пък всички да са се скрили в болницата — д-р Д., госпожа Д., Мила. Може би семейство Д. са я потърсили, защото знаеха, че се страхува и защото бе от лекарско семейство.

Полдек отново се върна през конюшнята към двора и по заобиколни пътища стигна до болницата. Като пренебрегнати знамена за капитулация от балконите на втория етаж се ветрееха кървави чаршафи. На улицата имаше купчина трупове. На някои главите бяха разцепени, крайниците им — счупени. Това, разбира се, не бяха безнадеждните пациенти на д-р Б. и д-р Д. Това бяха хора, задържани през деня, а после екзекутирани. Някои от тях може би са били затворени на горните етажи, застреляли са ги, а сетне са ги изхвърлили през балконите на улицата.

След това винаги когато го питаха за труповете в двора на болницата, Полдек казваше, че са били шестдесет или седемдесет, въпреки че не бе имал време да ги преброи на обърканата пирамида. Краков бе провинциален град, а Полдек бе добре възпитано и общително дете от Подгурже, а след това и в Стария град и често бе посещавал с майка си известните и влиятелни хора на града. Сега виждаше познати лица в купчината — стари клиенти на майка му, хора, които го бяха питали за работата му в гимназията „Косцюшко“ и за оценките му и когато получаваха хитровати отговори, го черпеха с торта и бонбони заради чара му. Сега тези хора лежаха захвърлени на оплискания с кръв двор.

Някак си не му мина през ума да потърси тялото на жена си или на приятелите си семейство Д. в тази срамна и ужасна купчина. Знаеше защо стои пред тази купчина. Той непоклатимо вярваше в идването на по-добри дни, дните на военните трибунали. Изпитваше същото чувство като Шиндлер на хълма над „Рекавка“ — че е свидетел на нещо голямо.

За момент вниманието му бе отвлечено от поток хора на улица „Вегерска“ откъм противоположния край на двора. Те отиваха към портата на „Рекавка“ с досада, но не и с безнадеждността на работници в понеделник сутрин или на привърженици на победен отбор. Сред тази вълна от хора той забеляза свои съседи от улица „Йозефинска“. Полдек излезе от двора на болницата, носейки като оръжие спомена за гледката там. Какво бе станало с Мила? Казаха му, че вече е заминала. Командосите минали оттам. Тя вече била преминала портата и отивала там. В „Плашув“.

Разбира се, той и Мила имаха резервен план за обрат като този. Ако единият замине за „Плашув“, по-добре щеше да е другият да се опита да не попада там. Знаеше, че Мила има талант да не се набива на очи — полезна дарба за затворничка — но същевременно може да започне да я тормози гладът. Полдек ще бъде неин защитник извън лагера. Сигурен беше, че тези неща могат да се уредят. Въпреки всичко решението не беше лесно — успокоената тълпа, едва охранявана от СС, отиваше към южната порта и оградения с бодлива тел „Плашув“ и, изглежда, бе индикатор за всеобщото мнение, че може би там наистина се крие спасението и сигурността в по-дългосрочен план.

Макар че вече бе късно, светлината бе силна, като че ли идеше сняг. Полдек можеше да прекоси улицата и да влезе в празните апартаменти от другата страна. Чудеше се дали те са наистина празни, или из тях се крият хора — хора, които наивно или прозорливо си мислеха, че ако СС те отведе, неизбежно отиваш в газовата камера.

Полдек търсеше сигурно скривалище. Отново по заобиколни пътища той стигна до двора за дърва на „Йозефинска“. Дървата бяха истински лукс. Нямаше големи купчини дъски, зад които да се скрие. Най-подходящо изглеждаше мястото зад желязната порта на входа. Размерът и черният й цвят сякаш обещаваха бързото приближаване на нощта. По-късно сам не можеше да повярва, че ги е избрал за скривалище с такъв ентусиазъм.

Сви се зад половинката, която бе отворена широко до стената на опразнено помещение. През малка цепнатина до пантата можеше да наблюдава „Йозефинска“ в посоката, от която бе дошъл. Изпод това леденостудено желязно прикритие виждаше как бавно идва мразовитата нощ, една блестящосива зимна нощ. Придърпа палтото си върху гърдите. Мъж и жена минаха бързо към портата на гетото, като се препъваха в изоставени бохчи, вързопи и куфари с безсмислено големи надписи. Клайнфелд пишеше на тях. А също и Лерер, Бауме, Вайпберг, Смолар, Щрус, Розентал, Бирман, Цайтлин. Имена, които говореха неща, за които нямаше рецепта. „Купчини вещи, обременени със спомени. Къде са моите съкровища?“ — бе писал за подобни гледки младият художник Бау.

Отвъд това бойно поле с разхвърлян багаж се носеше злобен кучешки лай. После на отсрещния тротоар на „Йозефинска“ се появиха трима есесовци. Две огромни рунтави кучета, вълча порода, задърпаха водача си към дом №41, а другите двама останаха да чакат отвън. Полдек обърна повече внимание на кучетата. Изглеждаха като странна кръстоска на далматинци и немска овчарка. Пфеферберг все още считаше Краков за обикновен град и кучета като тези му се струваха някак чужди, сякаш бяха внесени от някое друго гето. Защото дори и в този миг, сред разхвърляните куфари, зад желязната порта, той обичаше града си и считаше, че най-ужасното винаги се извършва на друго място. В следващата половин минута обаче това мнение бе абсолютно заличено: най-ужасното се случи в Краков. През цепнатината на портата той видя нещо, което доказа, че ако има степени на злото, най-лошото не бе в Тарнов, Ченстохова, Лвов или Варшава, както си мислеха хората. Най-лошото се случи откъм северната страна на „Йозефинска“, само на сто и двадесет метра от Полдек. От №41 излязоха крещяща жена и дете. Едното куче захапа месото на крака през роклята й. Водачът на кучетата сграбчи детето и го запрати срещу стената. Звукът, който се чу, накара Пфеферберг да затвори очи. После чу и изстрел, който сложи край на женските писъци.

Точно както Пфеферберг винаги казваше, че труповете в двора на болницата бяха между шейсет и седемдесет, по-късно щеше да казва, че детето е било на две или три години.

Може би преди още жената да бе издъхнала и със сигурност преди още да осъзнае, че е мръднал, Пфеферберг забрави за ледената желязна врата, която и без това не можеше да го спаси от кучетата, и се озова на открито. Сякаш решението се породи в някакъв пулсиращ център зад челото му. Веднага демонстрира военната стойка, която бе научил в полската армия. Появи се откъм двора за дърва с походка на човек с официална мисия. Наведе се и започна да премества багажите към стените на сградите, разчиствайки по този начин пътя за движение. Чу как тримата есесовци го наближават, заплашителното ръмжене на кучетата бе направо осезаемо и сякаш цялата вечер беше обтегната до скъсване върху изпънатите им каишки. Когато прецени, че войниците са на не повече от десет метра, той се изпъна. И като че ли играейки ролята на послушния евреин от някоя еврейска пиеса, си позволи да забележи присъствието им. Видя, че ботушите и бричовете им са опръскани с кръв, но те не се притесняват да се покажат така пред други хора. Офицерът в средата бе най-висок. Не приличаше на убиец с едрото си чувствително лице, а устата му беше изразително очертана.

Пфеферберг, облечен с окъсан костюм, тракна токовете на обувките си от пресован картон по полски маниер и отдаде чест на високия в средата. Не познаваше чиновете в СС и затова не знаеше как да се обърне към него.

— Хер — започна Полдек, — хер комендант!

Мозъкът му, осъзнал заплахата от унищожение, бе изстрелял светкавично това обръщение. Оказа се най-точната дума, защото пред него бе самият Амон Гьот, енергичен в този следобед, вдъхновен от стореното през деня и способен да упражни мигновено и инстинктивно силата си, както мигновено и инстинктивно се бе измъкнал от положението Полдек Пфеферберг.

— Хер комендант, най-покорно ви докладвам, че получих заповед да разчистя пътя за движение и да събера нещата на една страна.

Кучетата се протягаха към него и опъваха нашийниците си. Възбудени от зловещите си тренировки и от ритъма на днешната Акция, те като че ли се надяваха да ги пуснат, за да захапят китките и слабините на Пфеферберг. Лаят им не бе просто животински, а пълен с ужасяваща увереност в развръзката на нещата. Въпросът беше дали есесовецът отляво на хер коменданта ще има достатъчно сили да ги удържи. Пфеферберг не се надяваше кой знае колко. Нямаше да се учуди, ако го нападнеха кучетата, а после някой куршум го спаси от зъбите им. Ако жената не бе успяла да се спаси с приказки за това, че е майка, той едва ли можеше да разчита на приказките за багаж и за движение по улицата, което във всеки случай бе забранено и спряно.

Но комендантът бе развеселен повече от Пфеферберг, отколкото от жената. Ето ти тебе едно дребосъче от гетото, което си играе на войници пред трима офицери от СС и рапортува — сервилно, ако казва истината, и почти умиляващо, ако лъже! Държанието му бе по-различно от това на една жертва. От всички обречени този ден никой не чукна токове. Следователно хер комендантът можеше да упражни царското си право да прояви ирационално и неочаквано развеселяване. Отметна глава и горната му дълга устна се обтегна. Последва истински сърдечен смях, а колегите му се усмихнаха и поклатиха глави при дълбочината на този смях.

Унтерщурмфюрер Гьот каза с чудесния си баритон:

— Претърсваме всичко. Последната група напусна гетото. Изчезвай!

Тоест, махай се, малко полско потрепващо войниче!

Пфеферберг започна да тича, без да се озърта назад, и нямаше да се изненада ако го застреляха в гръб. Бягайки, стигна до ъгъла на „Вегерска“, заобиколи го и премина покрай двора на болницата, където бе ходил само преди няколко часа. Мракът се спусна, когато наближи портата и познатите алеи на гетото свършиха дотук. Последните затворници се изнизваха сред доста свободна охрана от полицаи от СС и от Украйна.

— Сигурно съм последният жив, който излиза от тук — каза той на хората от заминаващата тълпа.

Ако не той, последните живи бяха бижутерът Вулкан, жена му и синът им. През трите месеца преди Акцията Вулкан бе работил във фабрика „Прогрес“ и знаейки накъде вървят нещата, бе заговорил на надзирател Ункелбах с голям диамант в ръка, крит две години в подгъва на палтото.

— Хер Ункелбах — каза той, — аз ще замина, където ме пращат, но жена ми не може да понесе цялата тази шумотевица и насилие.

Вулкан, жена му и синът им щяха да чакат на гарата под охраната на полицай от ЕП, когото познаваха, а по-късно хер Ункелбах щеше да ги отведе до „Плашув“.

Цяла сутрин те прекараха в полицейското управление, но чакането бе също толкова страшно, както и ако бяха в кухнята на тяхната квартира. Момчето ту бе отегчено, ту изплашено, съпругата му продължаваше да съска упреците си. Къде е? Ще се появи ли въобще? Тези хора, тези хора. Рано следобед Ункелбах наистина се появи. Влезе вътре, за да ползва тоалетната и да пийне кафе. Вулкан, който го очакваше, видя надзирателя в непозната светлина. Бе облякъл полицейска униформа, пушеше и подхвърляше груби реплики на друг полицай. С едната си ръка стискаше чашата с кафе и цигара, мачкаше залък чер хляб, а пистолетът му в другата ръка лежеше като уморено животно върху бюрото. Тъмни пръски кръв зацапваха гърдите му под униформата. Очите, които се спряха на Вулкан, не виждаха нищо. Вулкан веднага разбра, че Ункелбах не се е отказал от сделката. Той просто не си спомняше за нея. Този човек бе пиян, но не от алкохол. Ако го заговореше, отговорът щеше да бъде вторачване, изпълнено с екстаз и неразбиране. Последван може би от нещо по-ужасно.

Вулкан се отказа и се върна при жена си. Тя продължаваше да натяква:

— Защо не му каза? Аз ще говоря с него, ако е все още тук.

Но срещна сянката в погледа на Вулкан и крадешком надникна от вратата. Ункелбах тъкмо се канеше да тръгва. Тя видя непривичната униформа, кръвта на дребните търговци и на съпругите им по нея. Тихо проплака и седна бързо на мястото си.

Също както и съпруга си тя се отдаде на оправданото отчаяние. Сега чакането стана някак си по-лесно. Полицаят от ЕП, когото познаваха, отново им върна надеждата и притесненията. Каза им, че всички от ЕП, с изключение на гвардията на Шпира, трябва да напуснат гетото до шест часа вечерта и да поемат по „Величка“ към „Плашув“. Щеше да опита да уреди да вземат семейство Вулкан в някой от камионите.

След падането на мрака и преминаването на Пфеферберг по „Вегерска“, след последната група затворници на портата на Подгурже, докато д-р Д. и съпругата му се измъкваха на изток в компанията на шумни полски пияници, и докато командосите си почиваха и пушеха, преди да претърсят квартирите за последен път, две каруци спряха пред вратите на полицейското управление. Полицаите от ЕП скриха семейство Вулкан под кашони с книжа и вързопи дрехи. Симхе Шпира и приятелчетата му не се виждаха наоколо. Сигурно нейде си вършеха работата или пиеха кафе с останалите полицаи и празнуваха налагането си в системата.

Но преди каруците да минат през портата, семейство Вулкан, легнали на дъските, чуха един по-продължителен откос от автомат, после пистолетни изстрели по улиците зад тях. Това означаваше, че Амон Гьот, Вили Хаазе, Алберт Худжар, Хорст Пиларжик и още стотина като тях нахълтват в таванските помещения, във фалшивите тавани, в скривалищата по мазетата, откривайки онези, които цял ден се бяха спотайвали, обзети от надежда.

Повече от четири хиляди такива скрити бяха измъкнати за една нощ. Екзекутираха ги на улицата. През следващите два дни телата на мъртвите бяха натоварени на открити платформи на камиони; откараха ги в „Плашув“, където бяха заровени в два огромни общи гроба в гората до лагера.

Двадесет и втора глава

Не знам какво е било душевното състояние на Оскар на 13 март — последния и най-ужасен ден за гетото. Но когато работниците му се появиха във фабриката отново, макар и под конвой от „Плашув“, той пак бе готов да събира информация за д-р Седлачек, за да я предаде при следващото посещение на зъболекаря. От затворниците научи, че лагерът за принудителен труд „Плашув“ (както бе назоваван от бюрократите на СС) нямаше да е рай на здравия разум. Гьот продължи да задоволява страстта си за разправа с инженера, като остави охраната да пребие Зигмунд Грюнберг, докато изпадна в кома, а после го отведе в лазарета до женската част на лагера толкова късно, че да го обрекат на сигурна смърт. Докато затворниците си хапваха порцията питателна супа в ГЕФ, Оскар разбра, че „Плашув“ е не само трудов лагер, но и място за екзекуции. Освен че целият лагер чу шума от екзекуциите, някои от затворниците бяха и свидетели.

Затворникът М[1] например, който преди войната имаше фирма за обзавеждане в Краков. През първите дни в лагера му възложили да подреди сградите на СС, няколкото малки селски къщи, които граничеха със северния край на лагера. Като повечето ценени занаятчии и той имаше свобода на действие в по-голяма степен, отколкото останалите затворници. В един пролетен следобед вървял от вилата на унтерщурмфюрер Лео Джон към хълма, наречен Чуйова Гурка, където се намирал австрийският редут.

Точно преди да завие надолу по склона към двора на фабриката, трябвало да отбие, за да може един военен камион да изпухти нагоре. М. забелязал, че вътре има жени, охранявани от украински полицаи с бели гащеризони. Той се скрил зад купчини дървета и между пролуките успял да види какво става. Жените слизали и отивали към редута, отказвайки да се съблекат. Мъжът, който крещял заповедите, бил есесовецът Едмунд Здроевски. Украинските полицаи ходели сред жените и ги удряли с дръжките на камшиците си. М. предположил, че това са еврейки с германски документи, докарани от затвора „Монтелупих“. Някои крещели от болка след всеки удар, други мълчали, сякаш не искали да доставят такова удоволствие на украинците. Една жена запяла „Шема Израел“ и другите запели с нея. Думите се носели над редута. Сякаш сега жените бяха решили, че най-сетне напрежението се е стопило, а те са по-свободни от когато и да било да отбележат тържествено колко са различни в расово отношение. Те, които довчера се престрували на „чисти“ арийки, сега можели да празнуват пред очите на Здроевски и на украинците. После, докато поради ранния пролетен студ се гушили срамежливо, били застреляни. През нощта украинците натоварили труповете им на коли и ги заровили в гората на противоположния край на лагера.

Долу в лагера затворниците също чуха изстрелите от първата екзекуция на хълма, който вече имаше и остроумен прякор — „Бодливия“. Някои се опитваха да си внушат, че там са били застреляни партизани, непоправими марксисти или откачени националисти. Горе сякаш бе друга страна. Ако спазваш реда вътре в огражденията с бодлива тел, никога няма да стигнеш до другата страна. Но по-просветените работници на Шиндлер минаваха по улица „Величка“ покрай фабриката за кабели към ГЕФ в Заблоче и знаеха защо затворниците от „Монтелупих“ бяха застреляни на австрийския редут, защо СС не изглеждаше разтревожен от пристигането на пълните камиони, защо не се притесняваше, че някой ще види или ще чуе шума в „Плашув“. Причината бе, че СС не гледаше на затворниците като на потенциални свидетели. Ако есесовците бяха загрижени от съдебни процедури или от множество свидетелски показания, щяха да отведат жените навътре в гората. Изводът, който можеше да се направи, заключи Оскар, бе не че хълмът с редута е „друга страна“, а че всички в лагера имат присъди.

В онази първа утрин, когато комендант Гьот излезе от вилата си и застреля един случаен затворник, все още имаше възможност това, както и екзекуцията на редута да се разглеждат като изолирано явление, нещо различно от това, което ще бъде ежедневие в лагера. Разбира се, убийствата на хълма скоро щяха да станат обичайни забавления, както и рутинните утринни занимания на Амон.

По риза, брич и ботуши, на които слугата бе придал изключителен блясък, той се появяваше на стълбите на временния си дом. (В момента подготвяха по-хубава къща на противоположния край на лагера.) След време започна да се появява и без риза, защото обичаше слънцето. Сега обаче стоеше на стълбите, облечен в дрехите, с които бе закусвал. В едната си ръка държеше бинокъл, а в другата — снайперистка пушка. Внимателно оглеждаше целия лагер, работата в каменоломната, затворниците, тикащи или влачещи вагонетките по линията, която минаваше покрай вилата му. Онези, които поглеждаха нагоре, виждаха димящата цигара, стисната между устните му, така както пуши един твърде зает човек, който няма време да остави оръдията на труда си. През първите няколко дни той се появяваше така на парадния вход на дома си и застреля един затворник, който, изглежда, не буташе достатъчно усърдно вагонетка, натоварена с варовиков камък. Никой не можеше да каже защо Амон избра този затворник, но пък и Амон не трябваше да дава отчет за мотивите си. Само с един изстрел от стълбището човекът бе уцелен сред групата арестанти и отхвръкна настрани от коловоза. Моментално всички спряха, мускулите им не помръднаха в очакване на масово убийство. Но Амон им махна да продължат, намръщи се, сякаш казваше, че засега е доволен от темпото им на работа.

Освен тези ексцесии спрямо затворниците Амон нарушаваше и едно от обещанията, които бе дал на предприемачите. Мадрич се обади на Оскар и решиха двамата да се оплачат. Амон им бе обещал, че няма да се меси в управлението на фабриките. Наистина той не се месеше пряко. Но пък объркваше смените със задържането на затворниците на плаца за проверка. Мадрич спомена за случай, когато в една барака полицаите открили картоф и всеки обитател от тази барака трябвало публично да бъде бит за назидание на хиляди други. Не беше бърза процедурата, при която неколкостотин души трябваше да си събуят панталоните или гащите, да си вдигнат ризите или роклите, за да получат по двадесет и пет удара с камшик. По нареждане на Гьот битият трябваше да брои на глас за удобство на украинеца полицай, който раздаваше ударите. Ако жертвата объркаше броенето, ударите почваха отначало. Всички проверки на комендант Гьот на плаца бяха пълни с подобни номера и отнемаха доста време.

Така смените идваха часове по-късно от установеното време във фабриката за униформи на Мадрич в лагера „Плашув“ и с допълнителен час закъснение във фабриката на Оскар на улица „Липова“. Освен това пристигаха шокирани, неспособни да мислят, заекваха, разказвайки какво са направили сутринта Амон или Джон, или Шайд, или някой друг офицер. Оскар се оплака на познат инженер от Оръжейния инспекторат. Инженерът му каза, че няма смисъл да се оплаква на полицейските шефове. Защото те не участват в същата война като нас, бе казал инженерът. „Тогава трябва да държа хората си във фабриката — каза Оскар. — Да си направя свой лагер.“

Идеята развесели инженера. „Къде ще ги държиш, старче? Нямаш достатъчно място“ — каза той.

„Ако намеря мястото — отговори Оскар, — ще ми напишеш ли препоръчително писмо?“

Когато инженерът се съгласи, Оскар телефонира на възрастното семейство Белски, които живееха на улица „Страдом“. Попита ги дали се интересуват от сделка за земята, граничеща с фабриката му, и прекоси реката, за да се види лично с тях. Те останаха очаровани от маниерите му. Понеже се отегчаваше от играта на пазарлък, веднага им предложи възможно най-високата цена. Почерпиха го с чай и много развълнувани повикаха адвоката си, за да оформи нужните документи, докато Оскар бе все още в дома им. Оттам Оскар замина направо при Амон, за да го уведоми любезно, че има намерение да построи подразделение на „Плашув“ в двора на фабриката си. Амон бе доста заинтересуван от идеята.

— Ако шефовете от СС одобрят — каза той, — може да очакваш подкрепата ми. Стига да не поискаш музикантите и слугинята ми.

На следващия ден бе определена официална среща с оберфюрер Шернер на улица „Поморска“. И Амон, и генерал Шернер знаеха, че Оскар може да бъде изнуден да поеме всички разходи по строителството на нов лагер. Усетиха това още щом Оскар им изтъкна производствения довод:

— Искам работниците ми да живеят във фабриката, за да мога да използвам по-пълноценно труда им.

Същевременно той сякаш загатваше за някакъв свой каприз, за който разходите бяха без значение. Мислеха за него като за приятел, внезапно прихванал вируса на болестта „любов към евреите“. Това донякъде покриваше теорията на СС за вездесъщия еврейски гений, който прониква навсякъде и постига почти магически ефект. Така че хер Шиндлер можеше да бъде съжаляван, както съжаляваха принца, превърнат в жаба. Но пък той трябваше да си плати за болестта.

Изискванията на обергрупенфюрер Фридрих Вилхелм Крюгер, полицейски шеф на генералгубернаторството и старши на Шернер и Чурда, се базираха на изискванията на отдел „Концентрационни лагери“ на Главната административна и икономическа канцелария на СС, ръководена от генерал Освалд Пол. Засега обаче лагерът „Плашув“ бе все още независим от канцеларията на Пол. Основните изисквания към подразделение на лагер за принудителен труд включваха издигане на огради, високи минимум два метра и петдесет, наблюдателни кули на определено разстояние, съобразно периметъра на лагера, клозети, бараки, лазарет, зъболекарски кабинет, баня, секция за обезпаразитяване, бръснарница, магазин за хранителни стоки, пералня, казармено помещение, полицейски блок (с по-добра конструкция от казармата) и всички допълнителни помещения. На Амон, Шернер и Чурда им се стори, че Оскар ще се нагърби с всичко това или поради икономически интереси, или поради магията, на която бе подвластен.

И макар че щяха да накарат Оскар да си плати за прищявката, неговото предложение бе добре дошло. Все още имаше гето в Тарнов, на около осемдесет километра на изток от Краков. Когато го ликвидират, неговото население ще се поеме от „Плашув“. Освен тях пристигаха и хиляди евреи от кибуците в Южна Полша. Едно подразделение на лагера на улица „Липова“ щеше да понамали напрежението.

Амон си правеше нагла сметка, въпреки че не я сподели с началниците си: така нямаше да се налага да снабдява лагера на „Липова“ с установеното минимално количество храна според директивите на генерал Пол. Амон, който можеше безнаказано да стреля от стълбището си и който вярваше, че в „Плашув“ трябва да понамалее броят на затворниците, вече продаваше част от затворническите дажби на черния пазар в Краков чрез своя агент, евреина Вилек Хилович, който имаше връзки сред фабриканти, търговии и дори ресторантите в Краков.

Доктор Александър Биберщайн, вече затворник в „Плашув“, откри, че дневната дажба в лагера варира между седемстотин и хиляда и сто калории. За закуска затворникът получаваше половин литър кафе с вкус на жълъди и комат ръжен хляб, тежащ не повече от сто седемдесет и пет грама — една осма част от кръглите самуни, които отговорниците по кухня взимаха всеки ден от пекарната. Понеже гладът имаше унищожителна сила, всеки отговорник режеше самуна с гръб към другите и викаше: „Кой иска това парче? А това?“ На обяд им сипваха супа: моркови, цвекло, нишесте. Понякога супата бе по-гъста, друг път — по-рядка. По-добра храна се внасяше от работниците, които се прибираха всяка вечер. Под палтото можеше да се мушне малко пиле, в крачола — франзела. Но Амон се опитваше да пресече всичко това, като караше охраната да претърсва завръщащите се по мръкнало пред административния блок. Не искаше да спира естественото похабяване на продукти, нито пък желаеше да секне вятърът в платната му, под които правеше машинации чрез Хилович. Така че след като не глезеше затворниците си, щом Оскар е решил да поеме хиляда евреи, може и да ги храни за своя сметка, без редовни доставки на хляб и цвекло от складовете на „Плашув“.

Тази пролет Оскар не трябваше да разговаря единствено с полицейските шефове на Краков. Наложи се да отиде в задния двор и да убеждава и съседите си по територия. Отвъд двете нескопосни сгради, построени с материалите на Йерет, се намираше фабриката за радиатори, ръководена от Курт Ходерман. В нея работеха много поляци и около стотина питомци на „Плашув“. От другата страна бе фабриката за кутии на Йерет под надзора на германския инженер Кунпаст. Понеже хората от „Плашув“ представляваха малка част от работниците им, те не се вдъхновиха от идеята особено, но не бяха и против нея. Защото Оскар предлагаше да приюти евреите им само на петстотин метра от работните места вместо на пет километра, както бе досега.

След това Оскар отиде да разговаря със съседа си, инженер Шмилевски, който работеше в гарнизона на Вермахта, на три преки от фабриката. При него също работеха неколцина затворници от „Плашув“. Шмилевски нямаше нищо против идеята. Неговото име, както и имената на Кунпаст и Ходерман, бе добавено в молбата на Шиндлер до улица „Поморска“.

Представители на СС посетиха „Емалия“ и разговаряха със служителя по надзора Щайнхаузер, стар приятел на Оскар от Оръжейния инспекторат. Те стояха и се мръщеха на всичко, което видеха — както правят всички наблюдатели, — и задаваха въпроси за канализацията. Оскар ги бе поканил в кабинета си за утринно кафе с коняк, а накрая всички се разделиха като приятели. След няколко дни молбата за построяване на трудов лагер в двора на фабриката бе удовлетворена.

През тази година Германска емайлна фабрика се сдоби с печалба от петнайсет милиона и осемстотин хиляди райхсмарки. Човек би помислил, че тристате хиляди райхсмарки, които Оскар похарчи за строителни материали за лагера в „Емалия“, бе огромно, но не и фатално капиталовложение. Но истината бе, че Оскар едва сега започваше да харчи пари.

Той изпрати молба до строителното звено в „Плашув“ за помощ от един млад инженер на име Адам Гарде. Гарде все още работеше по строежа на бараките в лагера на Амон. След като даде напътствия на строителите, отведоха го пеша под охрана до улица „Липова“, за да ръководи строителството на лагера на Оскар. Когато Гарде се появи за пръв път в Заблоче, той откри две нескопосни сгради, вече заселени от близо четиристотин затворници. Имаше и ограда, охранявана от патрул на СС, но приятели казаха на Гарде, че Оскар не позволява на есесовците да влизат в лагера или в цеховете, освен когато старши чинове се явяваха да инспектират лагера. Казаха му още, че Оскар добре зарежда полицаите с алкохол и това им стига, за да си кротуват. Гарде виждаше, че самите затворници в „Емалия“ са доволни между крехките дъсчени стени на бараките си. Това важеше и за мъжете, и за жените. Самите те вече се наричаха „евреите на Шиндлер“, сякаш с този термин се поздравяваха предпазливо за участта си, така както човек, прекарал инфаркт, нарича себе си „щастливец“.

Вече си бяха изкопали и приготвили клозети, които инженер Гарде — колкото и да одобряваше ентусиазма им за работа — подуши още от входа на фабриката. Те се перяха на помпа в двора на ГЕФ.

Оскар го покани да се качи в кабинета му и да разгледа плановете. Шест големи бараки за около хиляда и двеста души. Кухненският блок тук, казармите на СС, които Оскар временно настани в едно крило на фабриката, зад телената мрежа, в най-далечния край.

— Искам наистина първокласна баня и пералня — обясни Оскар. — Имам майстори, които ще построят всичко под твое ръководство. Тифус — изръмжа той почти усмихнат към Гарде, — не искаме тифус тук. Въшките вече ядат „Плашув“. Ние трябва да можем да дезинфекцираме дрехите.

Адам Гарде бе доволен, че ходи всеки ден до улица „Липова“. Двама инженери вече бяха наказани в „Плашув“ за това, че имат дипломи, но в ГЕФ специалистите все още бяха специалисти. Един ден, когато отиваше към Заблоче по улица „Величка“, без той или украинският полицай да бързат, и срещаха по пътя си само каруци, внезапно пред тях изскочи черна лимузина и закова на място. От нея слезе унтерщурмфюрер Гьот. Изглеждаше готов да провери всичко.

— Един затворник, един охраняващ — отбеляза Амон. — Какво означава това?

Украинецът се опита да обясни, че има заповед всеки ден да води затворника до фабрика „Емалия“ на хер Оскар Шиндлер. И Гарде, и украинецът се надяваха, че споменаването на името на Оскар ще ги предпази.

— Един затворник, един охраняващ? — попита отново комендантът, но явно се бе умирил и влезе в колата си, без да вземе някакво решение.

По-късно Амон повика Вилек Хилович, който освен негов агент бе и шеф на еврейската полиция в лагера — така наречените „пожарникари“. Симхе Шпира, доскорошен Наполеон в гетото, все още живееше в него и всеки ден ръководеше претърсванията и „разкопките“ за скрити диаманти, злато и пари, прибрани от неизвестни люде, които сега бяха пепел по боровите иглички на гората в Белзец. В „Плашув“ обаче Шпира нямаше власт. Най-важен сред затворниците бе Хилович, макар никой да не знаеше откъде идва силата му. Може би Вили Кунде бе споменал името му пред Амон, може би пък Амон бе видял „положителното“ у него и бе харесал стила му. И ето така изведнъж той стана шеф на пожарникарите в „Плашув“. Раздаваше кепета и ленти, отличаващи хората с власт в това долнопробно царство, и понеже както и Шпира бе с бедно въображение, си позволяваше да приравнява властта си с тази на царете.

Гьот потърси този второкачествен Сеян сред евреите и му каза, че е по-добре да зачисли Адам Гарде на Шиндлер за пълен работен ден и да прекратят ежедневната охрана.

— Имаме достатъчно инженери, за да палим печки с тях — каза отвратен Гьот.

Искаше да каже, че инженерството бе истинско спасение за онези евреи, които не бяха допускани до медицинските факултети на полските университети.

— Но преди да отиде в „Емалия“ — добави Гьот, — трябва да приключи работата си тук, да завърши оранжерията ми.

Тази новина стигна до Адам Гарде в бараката му. Щяха да го предадат на Заблоче след едно изпитание. Трябваше да строи нещо до задната врата на вилата на Гьот, а Райтер и Грюнберг му казаха, че там правилата непредсказуеми.

По средата на работата трябваше да се вдигне огромна греда за покрива на оранжерията. Докато работеше, Адам Гарде чуваше лая на двете кучета на коменданта — Ролф и Ралф, имена, взети от герои на комикс, — кучета доста смешни, ако седмица преди това Амон не им бе позволил да разкъсат гърдата на една затворничка, заподозряна, че се шляе. Самият Амон, с полузавършеното си техническо образование, се появяваше от време на време, заемаше поза на професионалист и гледаше как вдигат с макара гредите. Питаше, когато се поставяше централната греда на мястото й. Гредата бе много дълга и от противоположния й край Гьот все задаваше въпроси. Адам Гарде не чуваше нищо и сложи ръка на ухото си. Гьот отново попита нещо, и то още по-тихо от първия път.

— Не разбирам, хер комендант — призна Гарде.

Амон сграбчи с изящните си ръце издигащия се край на гредата, придърпа го, а после го тласна към инженера. Гарде видя как масивната борова греда се приближава към главата му и разбра, че това е смъртоносно оръжие. Вдигна дясната си ръка, гредата я понесе, удари го през кокалчетата и китката и го запрати на земята. Когато прогледна отново сред мъглата от болка и гадене, Амон вече се отдалечаваше. Може би утре щеше да се върне за по-задоволителен отговор.

Само за да не го помислят за болен и негоден, инженер Гарде криеше наранената си ръка по пътя към лазарета. Опитваше да я държи нормално, а тя така тежеше и адски болеше… Доктор Хилфщайн успя да го убеди да му сложи гипс. Така продължи да ръководи строежа на оранжерията и ежедневно да ходи до „Емалия“, надявайки се, че дългият ръкав на палтото му ще прикрива гипса. Когато се усъмни, че може да прикрие гипса, просто го махна от ръката си. Остави я да зарасне накриво. Искаше да осигури преместването си в лагера на Шиндлер, като се представи за физически здрав.

След седмица, с една риза и малко книги във вързопче, го отведоха в лагера на улица „Липова“ за постоянно.

[1] М. живее понастоящем във Виена и не желае да се посочва истинското му име — Б.авт. ↑

Двадесет и трета глава

Сред затворниците вече имаше съперничество кой да замине за „Емалия“. Затворникът Долек Хоровиц, отговорник по покупко-продажбите в лагера „Плашув“, знаеше, че няма да му позволят да отиде в лагера на Шиндлер. Но той имаше жена и две деца.

Ришард, по-малкият, се събуждаше рано през тези пролетни утрини, когато земята се отърсваше от зимната си тъга сред облачета пара. Той слизаше от майчиния си нар в женската част на лагера и се затичваше надолу по хълма към мъжките бараки, а умът му бе в черния хляб на оскъдната утринна дажба. Трябваше да е при баща си за проверката на плаца. Дори и в най-мъгливите утрини пътят му минаваше покрай поста полицаи на Хилович и две от наблюдателните кули. Но не рискуваше нищо, защото го познаваха. Бе едното от децата на Хоровиц. Баща му минаваше за ценен човек пред хер Бош, който пък от своя страна бе другар по чашка на коменданта. Свободата за движение на Ришард беше следствие от професионализма на баща му. Движеше се очарован под зорките очи на пазачите по кулите, намираше бараката на баща си, качваше се на нара му и започваше да задава въпроси. Защо има мъгла сутринта, а не следобед? Ще има ли камиони? Ще ги задържат ли много на плаца днес? Ще има ли бой с камшици? Боят с камшици забавяше сигнала за закуска.

От въпросите на Ришард Долек Хоровиц проумя, че „Плашув“ е неподходящ дори и за привилегировани деца. Може би трябваше да говори с Шиндлер. Понякога Оскар идваше тук, обикаляше административния блок и цеховете под претекст, че има работа, и оставяше малки подаръци и новини на старите си приятели Щерн, Роман Гинтер и Полдек Пфеферберг. Когато се разбра, че Долек няма да успее да поговорих него по този начин, дойде му на ум, че може би до Шиндлер ще се добере с помощта на Бош. Долек знаеше, че двамата се срещат често. Не тук, но може би по канцеларии и на забави в града. Беше ясно, че не са приятели, а ги свързват сделки и взаимни услуги.

Ришард не бе единственият, когото Долек искаше да премести в лагера на Шиндлер. Ришард можеше да разпръсне ужаса си сред облаци от въпроси. Десетгодишната му дъщеря Нюся, която вече не задаваше въпроси и отдавна бе преминала възрастта на наивността, седеше до прозорец във фабриката за четки и пришиваше космите към подложките. Оттук тя ежедневно виждаше пристигащите камиони на австрийския редут и както възрастните стаяваше в себе си ужаса, понеже не можеше да се опре на гърдите на баща си и да се освободи от страха. За да потиска глада си в „Плашув“, Нюся бе започнала да пуши цигари, приготвени от лучени листа и вестникарски хартийки. Според слуховете за „Емалия“ там подобни хитрини не бяха нужни.

При едно от посещенията си в склада за дрехи Долек се обърна с молба към хер Бош.

— Познавам добрината ви отпреди — каза Долек — и затова сега пак се обръщам към вас, за да поговорите с хер Шиндлер.

Той повтори неколкократно молбата си и имената, защото мозъкът на Бош бе леко атрофирал от ракията.

— Хер Шиндлер е може би моят най-добър приятел — каза Бош. — Той ще направи всичко за мен.

Долек не се надяваше на резултат от разговора им. Жена му Режина нямаше опит в производството на гилзи и на емайлирани съдове. А и самият Бош не спомена отново за молбата. И все пак след седмица напуснаха лагера със следващия списък хора за „Емалия“, изготвен от комендант Гьот в замяна на малко пликче скъпоценности. Нюся изглеждаше като слабичка тиха жена в бараките на Заблоче, а Ришард се движеше свободно както в „Плашув“. Всички го познаваха в цеха за муниции и в цеховете за емайлирани съдове, охраната нямаше нищо против детската му фамилиарност. Режина очакваше Оскар да се появи всеки миг в цеха за емайл и да каже: „Значи ти си жената на Долек Хоровиц?“ Тогава единственият проблем ще бъде как да изрази благодарността си. Но той въобще не се появи. Бе доволна, че нито тя, нито Нюся се набиват на очи в лагера на „Липова“. Разбраха, че Оскар знае кои са, тъй като често си бъбреше с Ришард и го наричаше по име. От новия смисъл на въпросите на Ришард те разбраха и стойността на това, което бяха получили.

В лагера в „Емалия“ не живееше комендант от СС, който да тиранизира затворниците. Войниците се сменяха на два дни. Пристигаха с два камиона от „Плашув“, за да поемат охраната на „Емалия“. Имаше есесовци и украинци, които харесваха временните си ангажименти в лагера на Оскар. В тукашните кухни, въпреки ме бяха по-примитивни от тези в „Плашув“, се приготвяха по-вкусни ястия. Понеже хер директорът побесняваше и веднага почваше да звъни на оберфюрер Шернер, ако някой от охраната влезеше в лагера, вместо да патрулира покрай оградата, полицаите се придържаха към задълженията си от външната страна на охранявания обект. Нарядът в Заблоче бе приятно отегчителен.

Затворниците от ГЕФ рядко виждаха отблизо пазачите си, като се изключат проверките на старши офицери от СС. До цеховете водеше коридор, ограден с бодлива тел, а друг, специален, отвеждаше работници към цеха за муниции. Украински полицаи водеха онези от евреите, които работеха във фабриките за кутии и за радиатори и в гарнизона на Вермахта, и се сменяха на два дни. Нямаше време някой от охраната да намрази определен затворник и да започне да го тормози.

Следователно, макар СС да определяше ограниченията в живота на хората от „Емалия“, Оскар даваше тон на този живот. Поддържаше се крехко равновесие. Нямаше кучета. Нямаше бой. Супата и хлябът бяха по-вкусни и в по-големи количества, отколкото в „Плашув“ — според един лекар, който работеше в един от цеховете на „Емалия“, на ден им даваха по две хиляди калории. Смените бяха дълги, обикновено по дванадесет часа, защото Оскар все пак бе бизнесмен, който изпълняваше военни поръчки и имаше най-обикновеното желание да печели. Въпреки това трябва да се отбележи, че смените не бяха изтощителни и много от затворниците вярваха, че трудът им дава значителен принос към плана за тяхното оцеляване. Според сметки, които Оскар представи в Комитета по оцеляване след войната, той бе изхарчил един милион и осемстотин хиляди злоти (триста и шестдесет хиляди долара) за храна в лагера. Можеха да се открият и някои преувеличени записи за същия показател в счетоводните книги на Фарбен и Круп, но никъде не фигурираше такъв висок процент на печалба, както в сметките на Оскар. В „Емалия“ никой не припадна или умря от свръхнатоварване, от бой или глад, докато само във фабрика „Буна“ на И. Г. Фарбен двадесет и пет хиляди от общо тридесет и пет хиляди затворници загинаха от преумора.

Години по-късно хората от „Емалия“ щяха да наричат лагера на Шиндлер „рай“. Понеже вече бяха разпръснати из целия свят, едва ли е имало възможност да се наговорят за това определение. Може би думата е имала смисъл, докато са били в лагера. Разбира се, било е „рай“ в сравнение с „Плашув“. Лагерът в „Емалия“ е давал на затворниците чувство за почти нереално спасение, нещо толкова абсурдно, че не са смеели да го погледнат отблизо, за да не се изпари of живота им. Новите работници в ГЕФ само бяха чували за Оскар. Не искаха да му се изпречват на пътя или пък да рискуват да го заговорят. Те се нуждаеха от време, за да се свестят и да се приспособят към нетрадиционната затворническа система на Шиндлер.

Имаше например едно момиче Луся. Наскоро избраха съпруга й сред затворниците на плаца в „Плашув“ и го откараха с други в „Маутхаузен“. Тя го жалеше като вдовица, защото предусещаше нещо, което се оказваше винаги обикновен реализъм. Така както жалеше я откараха в „Емалия“. Работата й се състоеше в пренасяне на натопени в емайл съдове до пещите. Разрешаваха им да си топлят вода върху горещите повърхности, а и подът бе горещ. За Луся горещата вода в „Емалия“ бе най-положителната черта на лагера.

Отначало виждаше Оскар като огромна фигура, която се движи между металните преси или из коридорите. Това обаче не бе заплашителна фигура. Тя усещаше, че ако я забележи, същността на мястото — липсата на насилие, на охрана вътре в лагера, храната — ще се промени. Искаше да си кара смяната незабележимо и да се връща по коридора от бодлива тел до бараката си.

Скоро откри, че му кимва в отговор и дори казва: „Да, благодаря, хер директор. Добре съм.“ Веднъж й даде цигари, които тук бяха по-ценни от злато и като средство за успокояване, и като разменно средство за търговия с поляците работници. Тъй като знаеше, че приятелите изчезват, тя се страхуваше от неговото приятелство. Искаше й се той да бъде „присъствие“, един вълшебен баща. Раят, управляван от приятел, бе твърде крехко нещо. За да се ръководи успешно рай, трябваше човек по-строг и по-мистериозен.

Много от работниците в „Емалия“ мислеха същото.

Когато се обособи лагерът във фабриката на Оскар, в Краков живееше с подправени южноамерикански документи момиче на име Режина Перлман. Поради мургавата й кожа документите изглеждаха валидни и тя работеше като арийка в канцеларията на една фабрика в Подгурже. Ако бе заминала за Варшава, Лодз или Гданск, щеше да се спаси от изнудвачи. Но родителите й бяха в „Плашув“ и тя използваше фалшивите документи, за да ги снабдява с храна и медикаменти. От живота в гетото знаеше, че хер Шиндлер е влязъл в еврейската митология със способността си да поема рискове. Освен това познаваше и докладите за „Плашув“, за каменоломната, за стълбището на комендантската вила. Трябваше да свали маската си, беше убедена, че е длъжна да направи всичко, за да прехвърли родителите си в лагера на Шиндлер.

Първия път посети ГЕФ в обикновена, ненатрапваща се рокля на избелели цветя и беше без чорапи. Полякът портиер си направи труда да позвъни в канцеларията на хер Шиндлер на горния етаж, след като я изгледа неодобрително през прозорчето си. Някаква си… опърпана жена от друга фабрика. Тя се страхуваше като повечето хора с фалшиви германски документи, че някой враждебен поляк все някак си ще надуши, че са евреи. Този поляк изглеждаше враждебно настроен.

— Няма значение, не е толкова важно — рече тя, когато портиерът поклати глава отрицателно.

Тя искаше просто да се отърве от него. Но полякът дори не се опита да я излъже.

— Няма да ви приеме — каза той.

Капакът на едно „БМВ“ лъщеше на двора на фабриката. Колата можеше да принадлежи единствено на хер Шиндлер. Беше във фабриката, но отсъстваше за хора, които не могат да си позволят да обуят чорапи. Тръгна си разтреперана. Бе успяла да се спаси от признание пред хер Шиндлер за нещо, от което се страхуваше дори насън.

Изчака да мине седмица, за да може да поиска повече свободно време от работата си. Половин ден отдели, за да се подготви за срещата. Изкъпа се, снабди се с чорапи от черния пазар. От една от малкото си приятелки зае блуза (еврейка, която живее с фалшиви германски документи, не може да рискува да има много приятели). Имаше чудесно сако и купи лъскава сламена шапчица с воалетка. Гримира се с цел да придаде на външността си блясъка, присъщ на жена, незастрашавана от нищо. От огледалото я гледаше нейното лице, каквото бе преди войната — елегантна краковчанка с екзотичен произход: бащата — може би унгарски търговец, майката — от Рио де Жанейро.

Както се надяваше, този път портиерът не я позна. Пусна я да влезе и звънна на госпожица Клоновска, секретарката, която пък го свърза със самия хер директор.

— Господине — каза полякът, — дошла е госпожа, която иска да ви види по важен въпрос.

Изглежда хер Шиндлер искаше повече информация.

— Много добре облечена дама — каза полякът и същевременно й се поклони, — много красива млада дама.

Може би гореше от нетърпение да я види или пък се опасяваше, че е някое забравено момиче, което може да го злепостави в общата канцелария — Шиндлер я посрещна още на стълбите. Усмихна се, като видя, че е непозната. Изглеждаше много доволен, че се запознава с госпожица Родригес. Тя разбра, че цени красивите жени едновременно с детинска и познаваческа наслада. С жест на кинозвезда й даде знак да го последва горе. Дали иска да разговаря с него насаме? Разбира се, че трябва да говорят насаме. Минаха покрай Клоновска. Клоновска прие това съвсем спокойно. Това момиче можеше да означава всичко — черен пазар, паричен проблем. Да бъде дори елегантна партизанка. Нищо чудно любовта да е последна в списъка на причините за посещение. Във всеки случай, светска жена като Клоновска не можеше да се надява, че ще притежава Оскар или че ще бъде притежавана от него.

Вече в кабинета Оскар й предложи стол и сам отиде до бюрото си под традиционния портрет на Фюрера.

— Желаете ли цигара? Може би перно или коняк?

— Не — каза тя, — но, моля, вие не се притеснявайте от мен и си налейте.

Той си сипа чаша коняк.

— Какъв е този важен въпрос? — попита той вече не с онази изкуствена показност от стълбите.

Поведението на жената се промени, след като затвори вратата на кабинета. Шиндлер разбра, че е дошла заради нещо много сериозно. Тя се наведе напред. За секунда й се стори глупаво; момиче, чийто баща бе платил петдесет хиляди злоти за германски документи, да издаде всичко на малко саркастичен, малко разтревожен германец южняк, който държи в ръка чаша коняк. Въпреки всичко изглеждаше най-простото нещо, което бе правила някога.

— Трябва да ви кажа, хер Шиндлер — започна тя, — че аз не съм полска германка. Истинското ми име е Перлман. Родителите ми са в „Плашув“. Те казват, а и аз вярвам, че да дойде човек тук, е все едно да му се даде шанс за живот. Аз нямам какво да ви дам в замяна, взех назаем тези дрехи, за да вляза във фабриката. Ще вземете ли родителите ми?

Шиндлер остави чашата си и стана.

— Искате тайни сделки? Аз не участвам в подобни сделки. Това, което искате, госпожице Перлман, е незаконно. Аз имам фабрика тук, в Заблоче, и единственото, от което се интересувам, е дали затворникът има квалификация или не. Ако решите да ми оставите германското име и адреса си, може би ще ви пиша след време, че се нуждая от услугите на родителите ви. Но това не може да стане сега.

— Но те не могат да бъдат изпратени като квалифицирани работници! Баща ми е търговец, не е леяр.

— Имаме и служители — каза Шиндлер. — Но предимно търсим работници за цеховете.

Тя бе съкрушена. Почти не виждаше от сълзи, но все пак успя да напише фалшивото си име и истинския си адрес. Можеше да направи каквото иска с листчето. Когато излезе на улицата, обаче проумя какво става и се съвзе. Може би Шиндлер я мислеше за агентка, която иска да го вкара в капан. И въпреки това той бе студен човек. Не даде и най-незначителен знак на сърдечност и я изхвърли от кабинета си.

След месец господин и госпожа Перлман пристигнаха в „Емалия“. Не сами, както си представяше Режина Перлман (ако хер Оскар Шиндлер решеше да се смили), а като членове на група от тридесет нови работници. Понякога тя отиваше на улица „Липова“ и подкупваше портиера, за да отиде да ги види в цеха. Баща й топеше съдовете във ваните с емайл, слагаше въглища в пещите или чистеше наоколо. Майка й каза, че пак е започнал да говори. Защото в „Плашув“ той като че ли бе онемял.

Всъщност въпреки ветровитите бараки, лошата канализация и така нататък, тук в „Емалия“ витаеше някакво настроение, някаква крехка надежда за оцеляване, която тя не можеше да изпита, докато живееше с фалшиви документи в мрачния Краков. Поне докато някой ден не спреше тази лудост.

Госпожица Перлман-Родригес не усложни живота на хер Шиндлер с внезапното нахлуване в кабинета му, за да изкаже благодарността си или с писане на словоизлияния. Но винаги минаваше през жълтия портал на ГЕФ с чувство на завист към онези, които оставаха отвътре.

Започна кампания за преместването на равин Менаша Левартов в „Емалия“ под прикритието, че е майстор железар. Левартов бе учен гражданин, млад, с черна брада. Той беше по-свободомислещ от равините в многобройните кибуци на Полша, които смятаха, че съботният празник е по-важен от живота и които бяха застрелвани със стотици в петъчните вечери на 1942 и 1943 година, затова че отказваха да работят в трудовите лагери. Той бе от онези хора, които дори в мирно време биха проповядвали пред енорията си, че Бог може да се почита както с упоритостта на вярващите, така и с гъвкавостта на разумните.

Ицхак Щерн се възхищаваше от Левартов. Щерн работеше в строителния отдел на административния блок в „Плашув“. Ако имаха свободното време, Щерн и Левартов биха седели с часове на чаша билков чай и докато той изстива, биха обсъждали влиянието на Заратустра върху юдаизма и обратното, или пък концепцията за природата в таоизма. Що се отнасяше до сравнителната теология, Щерн изпитваше огромно удоволствие да говори с Левартов, по-голямо отколкото със саркастичния Оскар Шиндлер, който беше с доста мъгляви познания по тази тема.

При едно посещение на Оскар в „Плашув“ Щерн му каза, че Менаша Левартов трябва някак си да бъде прехвърлен в „Емалия“, защото иначе Гьот ще го убие със сигурност. Левартов имаше силно физическо присъствие и неминуемо се набиваше на очи. Гьот го привличаха хората с присъствие. Те, както и безделниците, бяха специална каста, особено подходяща мишена. Щерн разказа на Оскар как Гьот се опитал да убие Левартов.

В лагера на Амон Гьот сега имаше повече от тридесет хиляди души. Откъм близката страна на плаца, близо до конюшните, създадени на мястото на еврейския обреден дом, се намираше отделение за поляци, в което живееха близо хиляда и двеста затворници. Обергрупенфюрер Крюгер бе толкова доволен след инспекцията на новия, процъфтяващ лагер, че повиши коменданта с две степени и той стана хауптщурмфюрер от СС.

Освен множеството поляци имаше евреи от изток и от Чехословакия, които бяха временно в „Плашув“, докато се освободи място за тях по на запад, в Пушвиц-Биркенау или в Грьос-Розен. Понякога затворниците надхвърляха тридесет и пет хиляди души и плацът бе като рояк по време на проверката. Така че Амон трябваше да поразчиства затворниците, дошли първи, за да има място за новите. Оскар знаеше, че бързият метод, по който се справяше Амон, бе да влезе в някоя канцелария или цех, да оформи две редици затворници и да изкара едната редица навън. Избраните биваха отвеждани или на австрийския редут, където ги екзекутира хората на Хорст Пиларжик, или пък ги натоварваха на вагони за добитък на гарата, или на новото продължение на жп линията близо до помещенията на охраната, построено през есента на 1943 година.

Щерн каза на Оскар, че при една такава чистка Амон влязъл в железарски цех. Надзирателите застанали „мирно“ като войници и рапортували много старателно, защото знаели, че могат да загинат заради някоя неудачна дума. Когато рапортите завършили, Амон им казал, че му трябват двадесет и пет железари. Двадесет и пет — ни повече, ни по-малко. Накарал ги да посочат кои са най-квалифицирани.

Единият от надзирателите посочил Левартов и той влязъл в редицата, въпреки че било очевидно, че Амон подбира специално затворниците. Разбира се, никога не се знаеше коя от двете редици ще бъде изкарана навън, но обикновено най-сигурно бе човек да е в редицата на квалифицираните.

Така изборът продължил. Левартов бил забелязал, че цеховете са необичайно празни през онази утрин, понеже работниците и онези, които просто убивали времето, разбрали навреме за идването на Гьот и се измъкнали към шивашката фабрика на Мадрич, за да се скрият сред топовете плат или да се правят, че ремонтират шевните машини. Около четиридесет по-бавни или разсеяни работници останали в цеха и затова сега ги делели на две редици между пейките и струговете. Всички били уплашени, но по-притеснени били онези в по-малката редица.

Тогава едно момче на неопределена възраст, може да е било и на шестнадесет, и на деветнадесет години, се обадило от по-късата редица: „Но, хер комендант, и аз съм добър майстор железар“.

„Така ли, миличък?“ — измърморил Амон, извадил пистолета си, приближил се и застрелял момчето в главата. Ударната вълна отхвърлила момчето към стената. Ужасеният Левартов разбрал, че е мъртво, преди още да падне на пода.

Скъсената с още един човек редица била изведена навън към гарата. Откарали с ръчна количка трупа към хълма, изчистили пода и струговете продължили работа. Но Левартов, който бавно сглобявал панти, усетил в погледа на Амон, че го е познал, видял е, че се отличава. На равина му се струвало, че репликата на момчето отвлякла вниманието на Амон от Левартов, който бил по-очевидна мишена. Тъжната кончина на момчето не била просто убийство, а закана, че същото скоро ще сполети и Левартов.

Минали няколко дни, преди Амон да се появи отново в цеха и да види, че отново е препълнен. Започнал да прави сам избора за хълма или за товарните вагони. Спрял пред мястото на Левартов, точно както очаквал равинът. Левартов усещал дори лосиона след бръснене на коменданта. Виждал и колосаните маншети на ризата му. Амон бил голямо конте.

„Какво правиш?“ — попитал комендантът.

„Сглобявам панти, хер комендант!“ — отговорил Левартов. Равинът посочил малката купчина на пода.

„Направи една пред мен!“ — заповядал Амон. Извадил часовник от джоба си, за да засече време. Левартов старателно изрязал елементите, пръстите му обработили метала на струга, били сигурни, добре тренирани. Уплашен до смърт, той броял на ум и според негова преценка направил пантата за около петдесет и осем секунди.

„Още една!“ — измърморил Амон. След първия тест равинът вече бил по-уверен в работата си. След още една минута втората панта паднала в купчината до краката му.

Амон огледал купчината. „Тук си от шест сутринта — казал Амон Гьот, без да вдига поглед от пода — и със скоростта, която току-що ми демонстрира, си направил само толкова панти?“ Левартов знаел, че сам си е изработил смъртното наказание. Амон го подбрал по пътечката между струговете, но никой не си направил труда или не се престрашил да погледне към тях. А и какво ли можело да видят? Разходка към смъртта. Тези неща били съвсем обичайни за „Плашув“.

Навън било пролетен ден, а Амон изправил Менаша Левартов до стената на цеха, побутнал го по рамото, за да го нагласи добре, и извадил пистолета, с който два дни преди това убил момчето.

Левартов премигвал и гледал как затворниците преминавали покрай тях забързани, влачели или карали в колички суровина за цеха и се стараели да останат незабележими. Познатите от Краков си мислели: „Боже, дошъл е ред и на Левартов!“ Той си казвал на ум „Шема Израел“ и чул как прищраква револверът. Но щракването на пружинките не възпроизвело изстрел, а само глух звук като от запалка, която не пали. И точно като недоволен пушач Амон извадил пълнителя и после пак го сложил. Прицелил се отново и стрелял. Главата на равина се отметнала поради нормалната човешка представа, че съприкосновението с куршум може да се поеме като обикновен удар, обаче отново последвало само щракване.

Хер комендантът Гьот започнал да проклина най-нормално: „Да го вземат мътните, по дяволите!“ На Левартов му се струвало, че всеки момент Амон ще почне да проклетисва калпавата модерна техника, като че ли те са двама обикновени занаятчии, които се опитват да направят нещо съвсем просто, като например да пропушат лула или да пробият дупка в стената. Амон сложил засеклия пистолет обратно в черния кобур и извадил от джоба на куртката си револвер със седефена дръжка, за който равин Левартов бил чел в уестърните през детството си. Явно си мислел, че този път няма да се налага да повтаря поради технически неизправности. „Този път няма грешка. Ще умра от каубойски револвер, и дори да засече, хауптщурмфюрерът Гьот ще прибегне към по-примитивни средства.“

Според думите на Щерн, когато Гьот се прицелил отново и стрелял, Менаша Левартов вече се оглеждал за някакво средство, което след двете засечки би могло да се използва като оръжие. На ъгъла имало купчина въглища — неподходящо средство за случая. „Хер комендант…“ — започнал Левартов, но чул звука на убийствените пружинки и лостчетата в пистолета, които щракнали. Пак последвал звук като от повредена запалка. Побеснял, Амон се опитал като че ли да изскубне барабана от револвера.

Сега равин Левартов застанал „мирно“ като надзирателите от цеха и казал: „Хер комендант, с ваше позволение докладвам, че купчината с панти е толкова малко, защото тази сутрин машините бяха рекалибровани. Затова вместо панти ме пратиха да пренасям въглища.“

На Левартов му се струвало, че е нарушил правилата на играта, която двамата играели, играта, която трябвало да завърши със смъртта на Левартов по обичайния ред, точно както завършва играта „Змии и стълби“ с обичайно уцелената шестица. Сякаш равинът бил скрил зара и така не можело да се стигне до развръзка. Амон го ударил по лицето със свободната си лява ръка и Левартов усетил вкуса на кръвта по езика си, като гаранция, че всичко е наяве.

Хауптщурмфюрер Гьот просто изоставил Левартов до стената. Но състезанието, както добре разбирали и двамата, било само отложено.

Щерн тихичко разказа тази история на Оскар, докато бяха в строителния отдел на „Плашув“. Щерн, прегърбен, с вдигнати очи и сключени ръце, както винаги бе много подробен в доклада си.

— Ще се уреди някак — измърмори Оскар.

Той обичаше да тормози Щерн.

— И защо са всичките тези приказки? В „Емалия“ винаги има място за човек, който прави панта за по-малко от минута.

Когато Левартов и жена му бяха преместени в лагера в „Емалия“ през лятото на 1943 година, той трябваше да изтърпи нещо, което смяташе за малко религиозно неуместна шега от страна на Оскар. В петъчните следобеди Шиндлер казваше в цеха за муниции на ГЕФ, където Левартов работеше на струг: „Не е тук мястото ти, рави. Трябва да се приготвяш за съботен празник.“ Но когато Оскар тайничко му даде бутилка вино за церемониите, Левартов разбра, че хер директорът не се шегува. Малко преди свечеряване в петък пускаха равина от цеха и той се прибираше в бараката си зад телената мрежа в задния двор на ГЕФ. Тук, под опънатите върви с бавно съхнещо пране, той четеше „Кидуш“[1] над чаша вино между стълбовете на наровете. И, разбира се, под огромната наблюдателница на СС.

[1] Кидуш — еврейски обреден псалм — Б.пр. ↑

Двадесет и четвърта глава

Познатият Оскар Шиндлер, който скачаше от коня си на двора на „Емалия“ през онези дни бе все така преуспяващ бизнесмен. Беше лъскав и елегантен в стила на Джордж Сандърс и Курт Юргенс, на които винаги го оприличаваха. Сакото и бричът му бяха майсторски ушити, а ботушите му за езда направо блестяха. Приличаше на човек, на когото му върви във всичко.

Но понякога се връщаше от ездата из околията и се качваше в кабинета си, за да се сблъска със сметки, които бяха нещо ново дори за такова ексцентрично предприятие като Германска емайлна фабрика.

Доставките на хляб от пекарните на „Плашув“ за лагера на улица „Липова“ се правеха два пъти седмично по неколкостотин самуна, а от време на време израз на особено благоволение бе половината камион ряпа. Без съмнение тези големи, недотам натоварени камиони бяха описани с много повече цифри в счетоводните книги на Гьот. Доверени агенти като Хилович търгуваха от името на хер хауптщурмфюрера с разликите между оскъдните доставки, които пристигаха на „Липова“, и тежките товари, които Гьот описваше на книга. Ако Оскар разчиташе само на Амон за храната, то неговите деветстотин евреи щяха да получават по седемстотин и петдесет грама хляб за седмицата и супа веднъж на три дни. Лично или чрез посредничеството на изпълнителния си директор Оскар харчеше близо петдесет хиляди злоти месечно, за да купи храна на черно. В някои седмици се налагаше да доставя повече от три хиляди пити. Ходеше в града при германските надзиратели на големите пекарни и им носеше райхсмарки и две-три бутилки коняк в куфарчето си.

Изглежда, Оскар не осъзнаваше, че през лятото на 1943 година е един от хората, които незаконно хранеха такъв огромен брой евреи в Полша, а ужасният глад, който според политиката на СС висеше над всички фабрики за смърт и над малките, оградени с бодлива тел трудови лагери, отсъстваше от улица „Липова“. Това отсъствие беше видимо, но и твърде опасно.

През лятото се случиха и много неща, които затвърдиха още повече мита за Шиндлер и почти религиозната вяра сред много затворници от „Плашув“ и сред всички от „Емалия“, че Оскар е безстрашен спасител.

В първите дни след откриването на всеки нов помощен лагер старши офицери от лагера-майка правеха инспекция, за да се уверят, че работоспособността на робите-затворници се стимулира по най-радикален и показателен начин. Не се знае със сигурност точно кои офицери от „Плашув“ са посещавали „Емалия“, но самият Оскар и някои от затворниците разказваха, че Гьот е бил там. А ако не е бил Гьот, ходили са Лео Джон или Шайд. Или пък протежето на Гьот Йозеф Нойшел. Няма да е голяма грешка, ако споменем точно техните имена във връзка със „стимулирането по най-радикален и показателен начин“. Които и да са били те, вече са предприемали подобно усърдно стимулиране в „Плашув“. При посещението си в „Емалия“ забелязали един затворник на име Ламус, който бута количката твърде бавно по двора на фабриката. По-късно Оскар твърдеше, че именно Гьот е бил този ден в „Емалия“ и се обърнал към един млад полицай от охраната, Грюн, пак протеже на Амон, бивш борец и настоящ телохранител на коменданта. Сигурно е, че точно Грюн заповядал да екзекутират Ламус.

Грюн арестувал затворника, а инспектиращите продължили обиколката си из другите сектори на лагера. Някой от цеха за съдове бързо отишъл в канцеларията на хер директора и го информирал за станалото. Оскар се спуснал бесен по стълбите — по-бесен от деня на посещението на госпожица Режина Перлман — и стигнал до двора тъкмо когато Грюн изправял Ламус до стената.

Оскар извикал: „Нямате право да вършите това. Хората ми няма да работят, ако започнете да стреляте. Имам важни военни поръчки.“ Такъв бил обичайният аргумент на Шиндлер с подтекст, че Оскар познавал някои старши офицери, които ще научат името на Грюн, ако той затруднява производството в „Емалия“.

Лукавият Грюн знаел, че другите инспектиращи са в цеховете, където боботенето на струговете и трясъкът на металните преси ще прикрият всеки шум. Ламус бил последната грижа на хора като Гьот и Грюн, така че след това нямало да има разследвания. „Какво печеля аз?“ — попитал младият офицер Оскар. „Може би водка — казал Оскар, — литър и половина?“

За Грюн това било значителна награда. За цял ден работа зад картечницата по време на акция — ежедневните, масови убийства на Изток, — за убийството на хиляди хора на тях им давали по половин литър водка. Момчетата влизали по желание в оперативните групи, за да могат по-късно да получат наградата си и да я изпият вечерта в столовата. А тук хер директорът му предлагал три пъти повече само за да си затвори очите.

Въпреки това казал: „Не виждам шишето.“ Хер Шиндлер вече избутвал Ламус от стената, за да изчезне от полезрението. „Махай се!“ — креснал му Грюн. Оскар казал: „Можете да получите бутилката от кабинета ми, щом свършите с инспекцията.“

Оскар направил подобна сделка и когато Гестапо нахлули в апартамент на фалшификатор на документи и открили сред всичко останало и комплект германски документи за цяло семейство на име Волфайлер — майка, баща и три деца, всичките работници при Шиндлер. Гестаповците пристигнали на улица „Липова“, за да арестуват семейството за разпити в затвора „Монтелупих“, които впоследствие щели да завършат на хълма с австрийския редут. Три часа след като влезли в кабинета на Оскар, двамата от Гестапо излязли залитащи и, макар и временно добронамерени от коняка, който, както всички знаем, също е разменна монета. Конфискуваните фалшиви документи били на бюрото на Оскар. Той пък ги хвърлил в огъня.

Друг случай — братята Данцигер, които развалили метална преса в един петъчен ден. Честни мъже, объркани, слабо квалифицирани, те гледали вторачено машината, която току-що повредили. Хер директорът отсъствал по работа и някой веднага ги докладвал в администрацията на „Плашув“. Оскар винаги твърдеше, че е работа на шпионин. Отвели братята от „Емалия“ и на следващата проверка на плаца в „Плашув“ обявили, че ще бъдат обесени. „Тази вечер — казвало се в съобщението — всички в «Плашув» ще видят екзекуцията на двама саботьори.“ Смъртната присъда за братята обаче спечелила тяхната религиозност.

Оскар се върнал от служебното си посещение в Сосновец в три часа следобед в събота, точно три часа преди обявената екзекуция. На бюрото му лежало съобщение за присъдата. Веднага тръгнал към „Плашув“, взимайки със себе си коняк и някакъв хубав салам. Паркирал колата си до административния блок и открил Гьот в кабинета му. Казал, че се радва, че не безпокои коменданта по време на следобедния му сън. Никой не може да каже със сигурност каква сделка са направили двамата в този кабинет, подобен на кабинета на инквизитора Торквемада, на чиито стени Гьот пожелал да бъдат поставени халки за превъзпитаване на някои посетители. Трудно е да се повярва, че Амон се е задоволил само с коняк и салам. Във всеки случай загрижеността му за здравината на металните преси в Райха се уталожила след разговора, и в шест часа, когато трябвало да бъдат екзекутирани, братята Данцигер си тръгнали от „Плашув“ на задната седалка в лъскавата лимузина на Оскар към сладката мизерия в „Емалия“.

Разбира се, всички тези победи бяха частични. Оскар знаеше, че е право на царете да се държат ирационално, според стечението на обстоятелствата. Емил Краутвирт, получил дипломата си в края на трийсетте, денем инженер във фабриката за радиатори зад бараките на „Емалия“, бе редовен посетител на помощния лагер на Оскар. Краутвирт, както и останалите обитатели на „Емалия“, наричаше мястото „лагера на Шиндлер“, но след като го откараха в „Плашув“ за публично обесване, СС показа чий е лагерът всъщност. Поне що се отнася до някои аспекти на съществуването му.

За онази част от хората в „Плашув“, които щяха да оцелеят до победата, обесването на инженер Краутвирт бе първата история, която разказваха, след своята лична за болката и униженията. СС бе винаги крайно пестелива с бесилките. В „Плашув“ те представляваха нещо като редица ниски странични стълбове на футболни врати, на които липсваше достолепието на истинската бесилка, позната ни от историята преди гилотината от Френската революция, на Елизабетинската бесилка или на внушителната бесилка в двора на шерифския затвор. Наблюдавани в мирно време, бесилките в „Плашув“ и Аушвиц внушаваха страх не с достолепието си, а с простотата си. Но, както бяха установили вече майките в „Плашув“, дори и при такава банална форма на бесилките децата видяха твърде много екзекуции на хора, избрани напосоки от тълпата затворници на плаца за проверка. Едно шестнадесетгодишно момче на име Хаубенщок трябваше да бъде екзекутирано заедно с Краутвирт. Инженерът бе осъден, защото бе писал писма на бунтари от Краков, а Хаубенщок — защото го чули, че пее „Волга, Волга“, „Калинка моя“ и други подобни руски песни с цел (според смъртната присъда) „да спечели украинските полицаи за каузата на болшевизма“.

Според правилото екзекуциите в „Плашув“ се извършваха сред абсолютна тишина. За разлика от шумните екзекуции в миналото, обесването тук се изпълняваше тихо, като в църква. Затворниците биваха строявани в гъсти редици и се охраняваха от хора, които знаеха силата си, от такива като Худжар, Джон, Амтор, Шайд, Грим, Грюн, от две наскоро пристигнали надзирателки от СС — Алис Орловски и Луизе Данц — и също от Ричек и Шрайбер. Под такава охрана жалбите на осъдените се посрещаха с мълчание.

Инженер Краутвирт изглеждаше отначало изумен и нищо не казваше, но момчето бе по-шумно. С треперещ глас то се опитваше да убеди хауптщурмфюрера, който стоеше близо до бесилката.

— Аз не съм комунист, хер комендант. Аз мразя комунизма. Това бяха само песни. Обикновени песни.

Палачът, евреин месар от Краков, оправдан за някакво престъпление при условие, че ще изпълнява тази длъжност, вдигна Хаубенщок върху столчето и му надяна примката. Знаеше, че Амон иска първо да мине момчето, за да няма шум. Когато месарят ритна столчето изпод краката на Хаубенщок, въжето се скъса и момчето, мораво и тежко дишащо, с примка на шията, запълзя към Гьот. Все така продължаваше да го моли, зарови глава в нозете на коменданта и прегърна краката му. Този бе най-красноречивият пример за падението им и потвърди у Гьот убеждението, че е техен господар от няколко месеца насам, от няколко адски месеца. Амон, застанал на плаца сред всички тези зяпнали уста, които не продумваха, а само тихичко дишаха, като шепот на вятъра в пясъчни дюни, извади пистолета си, ритна момчето настрани и го застреля в главата.

Когато бедният инженер Краутвирт видя ужасната екзекуция на момчето, извади от джоба си скрития бръснач и преряза вените си. Нарани се много лошо, но Гьот нареди палачът да изпълни процедурата въпреки всичко. Опръскани с кръвта на Краутвирт, двама украинци го качиха на бесилото и той — с кървящи китки — увисна пред очите на евреите от Южна Полша.

Беше естествено затворниците в „Плашув“ да се надяват с част от съзнанието си, че всяко подобно варварско изстъпление ще е може би последното, че може би и Амон, в края на краищата, ще смени методите си на работа, а ако и той не се промени — то може би някой от невидимите служители в кабинети с френски прозорци и лъснати паркети, с изглед към площад, на който възрастни жени продаваха цветя, ще научи поне част от това, което става в „Плашув“, и ще спрат по-нататъшните мъчения.

При второто посещение на доктор Седлачек в Краков Оскар и зъболекарят направиха план, който би се сторил наивен на по-благоразумен човек от Шиндлер. Оскар сподели със Седлачек, че може би една от причините за жестокостта на Амон Гьот е лошокачественият алкохол, който пиеше — цели кофи деветдесет и шест градусов местен, така наречен „коняк“, който още повече влошаваше и без това нестабилната представа на Амон за човещина. С част от райхсмарките, донесени току-що от д-р Седлачек и предадени на Оскар, трябваше да се купи каса чудесен коняк — нещо не така лесно и евтино за доставка в Полша след Сталинградската битка. Оскар щеше да го предаде на Амон и в разговор да му намекне, че войната все някога ще свърши и ще последва разследване на дейността на някои хора. Че може би приятелите на Амон ще си спомнят, че е бил твърде старателен в работата си.

В характера на Оскар беше да вярва, че можеш да пиеш със самия дявол и да се опиташ да обърнеш баланса между доброто и злото на чашка коняк. Не че смяташе другите методи за по-лоши. Те просто никога не му минаха през ума. Той винаги щеше да си остане човек на сделките.

Полицай Освалд Боско, който по-рано отговаряше за портата на гетото, за разлика от Оскар бе човек на идеите. За него бе невъзможно да се вмества повече в схемите на СС — тук да даде подкуп, там да пусне фалшиви документи, да прибере под крилото си дузина деца, докато стотина други са изкарани от гетото. Боско напусна полицейския участък в Подгурже и изчезна при партизаните в горите при Неполомиче. В редовете на Народната армия щеше да се опита да изкупи ентусиазма, който бе изпитвал към нацизма през 1938 година. Щяха да го познаят в едно селце близо до Краков, преоблечен като полски фермер, и да го разстрелят за предателство. Така Боско щеше да се превърне в мъченик.

Боско отиде при партизаните, защото нямаше друг избор. Нямаше финансовия размах и възможностите на Шиндлер да подкупва системата. Но като че ли бе в природата на двамата мъже да бъдат именно такива — единият, със захвърлената униформа и полицейския чин, другият, със сигурната печалба и стока. Няма да е възхваляване на Боско и обругаване на Шиндлер, ако кажем, че Оскар можеше да стане мъченик само по погрешка, при провал на някоя сигурна сделка. Но имаше хора, които все още дишаха, защото Оскар бе точно такъв — хора като семейство Волфайлер, братята Данцигер, Ламус… Защото Оскар работеше с тези методи, невероятният лагер в „Емалия“ съществуваше на улица „Липова“. Точно на това място хиляди хора се чувстваха сигурни, а есесовците стояха извън оградата. Тук не биеха, супата бе достатъчно калорична, за да живее човек. Според природните различия в характерите им моралното отвращение и на двамата партийни членове, Боско и Шиндлер, бе съизмеримо, макар Боско да демонстрираше своето със захвърлянето на униформата си в Подгурже, а пък Оскар — голямата нацистка значка и посещенията при откачения Амон в „Плашув“, за да му отнесе хубаво пиене.

Беше късно следобед. Оскар и Амон седяха в хола на бялата вила на Гьот. Приятелката на Гьот, Майола, надникна при тях. Беше дребна жена, секретарка във фабриката „Вагнер“ в града. Тя не прекарваше цялото си време в нездравословната среда на „Плашув“. Бе чувствителна и деликатна, според слуховете заплашила Гьот, че няма да спи с него, ако продължава да стреля по хора. Но никой не можеше да каже със сигурност дали е истина или плод на защитните реакции на мозъците на затворници, които се опитваха отчаяно да направят света обитаем.

Майола не остана дълго време при Оскар и Амон. Усещаше, че ще има запой. Хелен Хирш, бледа, облечена в черно, им донесе мезетата и сладкишите, залитайки от умора. Предишната нощ Амон я преби, защото приготвила храна за Майола без предварителното му разрешение. Тази сутрин я накара да изкачи петдесет пъти плачешком трите етажа на вилата, защото видял петънце от муха върху една от картините в коридора. Тя бе слушала истории за хер Шиндлер, но досега не беше го виждала. Този следобед не се почувства по-добре, когато двамата едри мъже седнаха от двата края на ниската масичка и изглеждаха като братя и съмишленици. Нищо друго не я интересуваше тук, дори и нейната собствена смърт, която се разбираше от само себе си. Мислеше единствено за живота на по-малката си сестра, която работеше в голямата кухня на лагера. Беше събрала тайничко малко пари, които се надяваше да помогнат за това дело. За себе си знаеше, че няма пари, нито някакъв начин да се спаси.

Двамата пиха цял следобед, до свечеряване, до тъмно. Продължиха да пият доста време след вечерното изпълнение на затворничката Тося Лийберман на „Приспивна песен“ от Брамс, което успокои женския сектор и се загнезди сред дъските на мъжките бараки. Черните им дробове бяха нажежени като пещи. В най-подходящия момент Оскар се наведе през масата и, демонстрирайки приятелство, което и при толкова изпит алкохол стигаше само до повърхността на кожата му, беше илюзия, несъществуваща тръпка, пробягваща единствено между порите — та Оскар се наведе към Амон и с дяволска лукавост започна да го придумва да се укроти.

Амон сякаш възприе идеята. На Оскар му се стори, че мисълта за умереност му се понрави — умереност, достойна за един император. Амон си представяше болен роб, който бута вагонетка, залитащ затворник, който се прибира от фабриката за кабели, натоварен с дърва или дрехи, взети от портала на затвора. Тази фантазия бе съпроводена с приятно затопляне в корема. Той ще прости на този повлекан, на този слаб актьор. Може би както Калигула се е ласкаел да се мисли за Калигула Добрия, така за момент въображението на коменданта бе завладяно от видението Амон Добрия. Всъщност кой винаги щеше да има слабост към тази фантазия. Тази нощ кръвта му беше станала като че ли златиста от изпития коняк, а и целият лагер спеше дълбоко, така че Амон бе привлечен по-скоро от идеята за милостта, отколкото от страха, че след време ще се преразгледа „работата“ му. Но на сутринта щеше да си припомни предупреждението на Оскар и да го свърже с новината на деня, че русите застрашително настъпват на Киевския фронт. Сталинград бе на огромно разстояние от „Плашув“, но разстоянието до Киев бе по-близко до съзнанието.

Няколко дена след запоя на Оскар и Амон в „Емалия“ пристигнаха новини, че двойното предизвикателство за милост и реабилитиране дава своите резултати. Д-р Седлачек, който се връщаше обратно в Будапеща, щеше да докладва на Саму Шпрингман, че Амон се е „предал“, макар и временно, засега не убива наляво и надясно. И деликатният Саму, който имаше най-различни грижи, свързани с многото лагери от Дахау и Дранси на запад до Собибор и Белзец на изток, се надяваше, че ямата в „Плашув“ е запушена за известно време. Но привлекателният блясък на милосърдието бързо изчезна. Ако временно издевателствата бяха престанали, то оцелелите, които разказаха за преживяното в „Плашув“, не си спомняха такъв момент. Общото впечатление бе за безкрайни изтезания. Ако Амон не излезеше с пушката си на терасата днес или утре, то не значеше, че няма да излезе вдругиден. Трябваше нещо повече от временното неявяване на Амон на терасата, за да даде и на най-наивните затворници мъничко надежда за по-сериозна промяна в характера на коменданта. И ето, в един момент той се появи на стълбището с тиролската шапка, която слагаше при такива случаи, и с бинокъл в ръце започна да търси поредния обречен.

Доктор Седлачек се върна в Будапеща не само с добрата новина за промяната у Амон, но и с повече достоверна информация за лагера „Плашув“.

Един ден полицай от охраната в „Емалия“ се появи в „Плашув“ със заповед да отведе Щерн в Заблоче. Веднага след като Щерн дойде на портала, го отведоха в новия апартамент на Оскар над канцелариите. Тук Оскар го представи на двама мъже, облечени в хубави костюми. Единият бе д-р Седлачек, другият — евреин с швейцарски паспорт, който се представи като Бабар.

— Скъпи приятелю — каза Оскар, — искам да напишеш колкото се може по-пълен доклад за положението в „Плашув“ за един следобед.

Щерн не беше виждал Седлачек или Бабар никога преди това и помисли, че Оскар е много непредпазлив. Той сключи ръце както винаги и промърмори, че преди да започне доклада, би искал да говори насаме с хер директора.

Оскар винаги казваше, че Ицхак Щерн не може да каже едно изречение направо, без да го украси с много приказки за вавилонския Талмуд и обредите за пречистване. Но сега той бе по-прям:

— Моля, кажете ми, хер Шиндлер — попита той, — не мислите ли, че това е огромен риск?

Оскар избухна. Преди да успее да се овладее, непознатите го чуха чак в другата стая.

— Щях ли да те карам, ако имаше риск?

После се успокои и каза:

— Винаги има риск. Това го знаеш по-добре и от мен. Но с тези хора не е така. Те са съвсем сигурни.

После Щерн цял ден писа доклада. Като учен се придържаше към точния стил. Организацията за спасение в Будапеща, а също и ционистите в Истанбул щяха да получат от Щерн доклад, с който можеха да се обосноват. Ако човек умножеше доклада на Щерн по хиляда и седемстотин малки и големи трудови лагери, се появяваше картина, която щеше да накара света да онемее.

Седлачек и Оскар искаха от Щерн и друго. На сутринта след запоя с Амон Оскар измъкна железния си черен дроб от „Плашув“ преди началото на работния ден. Между намеците за толерантност, които опита да направи пред Амон, успя да получи и писменото му разрешение за посещение на двама „събратя индустриалци“ в този модел на икономиката. Оскар отведе двамата бизнесмени в административния блок сутринта и поиска затворник Ицхак Щерн да ги разведе из лагера. Приятелят на Седлачек, Бабар, имаше някакъв миниатюрен фотоапарат, но го носеше съвсем явно в ръцете си. Можеше да се мисли, че ако някой есесовец се заинтересува, Бабар щеше да е доволен да се похвали с придобивката си, донесена наскоро от служебно пътуване до Брюксел или Стокхолм.

Щом излязоха с гостите от административния блок, Оскар хвана слабичкия Щерн за рамото.

— Приятелите ми ще се радват да разгледат цеховете и бараките — каза Оскар. — Ако смяташ, ме нещо пропускаме, само спри и си вържи връзката на обувката.

По главната алея се насочиха към казармените помещения. Още тук връзките на Щерн трябваше да бъдат вързани. Приятелят на Седлачек снима групите затворници, които влачеха вагонетки с камъни от кариерата, а Щерн промърмори:

— Извинете, господа!

И пак започна да си връзва обувките, за да имат време да разчетат някои от надписите на надгробните плочи, оформили алеята. Сред тях бяха имената на Блума Гемайнерова (1859–1927), Матилде Лийбескинд, умряла на деветдесет години през 1912, Роза Гродер, тринадесетгодишна, починала през 1931, София Рознер и Адолф Готлиб, умрели по времето на император Франц Йосиф. Щерн искаше да им покаже как имената на достойни мъртъвци са превърнати в утъпкана алея.

Отидоха по-нататък, минаха покрай публичен дом за полицаите, в който работеха полякини. Стигнаха и до кариерата, където се добиваше варовик. Тук Щерн трябваше да си върже връзките направо на моряшки възел. Доста неща бяха за снимка на това място. Много затворници загиваха на тази скала от преумора от постоянно размахване на чукове и кирки. Никой от работниците в кариерата не прояви интерес към сутрешните посетители. Украинецът шофьор на Гьот, Иван, работеше тук, а надзирател бе един германски престъпник с яйцевидна глава на име Ерик. Ерик вече бе показал възможностите си за разправа с цели семейства, като бе убил майка си, баща си и сестра си. Можеше вече да е обесен или поне прибран в затвор, ако СС не бяха решили, че все още има по-опасни престъпници от отцеубийците и че Ерик можеше да се използва като пръчка за наказание. Както Щерн бе описал в доклада си, един краковски лекар на име Едвард Голдблат бил изпратен тук от клиниката от д-р Бланке, есесовец, и от неговото еврейско протеже, д-р Леон Грос. Ерик обичаше да гледа как начетени и изискани хора влизат в каменоломната и се оказват непригодни за тежката работа. В случая с Голдблат боят започнал още с първите признаци на несигурност при боравенето с чука и клиновете. Няколко дена Ерик и най-различни други полицаи, есесовци и украинци, пребивали Голдблат. Докторът трябвало да работи с подпухнало лице, двойно по-голямо от нормалното, и с напълно затворено око. Никой не знаеше каква „технологическа“ грешка е накарала Ерик да довърши д-р Голдблат. Доста по-късно, след като докторът загубил съзнание, Ерик разрешил да го отнесат в лазарета, където пък д-р Леон Грос отказал да го приеме. След това медицинско решение Ерик и войникът от СС продължили да подритват умиращия на стълбите пред болницата Голдблат.

Щерн се наведе и завърза връзките си, защото той, както и Оскар, и някои други в „Плашув“, вярваше, че един ден съдът може да попита: „Къде се е случило всичко това?“

Тази сутрин Оскар успя да покаже на колегите си целия лагер отвисоко, като ги отведе до Чуйова Гурка, където кървавите колички откарваха труповете до гората, която невъзмутимо се възправяше в началото на австрийския редут. Вече хиляди лежаха заровени в общи гробове вътре или в края на боровата гора. Когато руснаците дойдоха от изток, тази гора и нейните мъртви жители бяха първото нещо, което откриха, преди да стигнат до загиващия „Плашув“.

Двадесет и пета глава

На някои хора вече им се струваше, че Оскар харчи с някаква хазартна лудост. Дори от малкото, което знаеха за него, затворниците усещаха, че би се разорил заради тях, ако тази е исканата цена. По-късно, не сега — сега те приемаха помощта му, както децата приемат подаръците от родителите си по случай Коледа, но по-късно щяха да кажат: „Слава богу, че беше по-верен на нас, отколкото на жена си.“ Както затворниците, така и някои важни клечки щяха да надушат заниманията на Оскар.

Такъв важен човек бе д-р Зоп, лекар на затворите в Краков и на улица „Поморска“. Чрез полски посредник съобщи на хер Шиндлер, че би искал да направят сделка. В затвора „Монтелупих“ имаше жена на име Хелене Шиндлер. Д-р Зоп знаеше, че не е родственица на Оскар, но съпругът й бе вложил малко пари в „Емалия“. Имаше подозрителни германски документи. Д-р Зоп нямаше защо да споменава, че това осигурява за госпожа Шиндлер пътуване с камион до Чуйова Гурка. Ако Оскар би дал известно количество пари, той ще издаде медицинско, според което, поради здравословното си състояние, госпожата трябва да бъде изпратена на лечение в Мариенбад, Бохемия, за неопределено време.

На срещата Оскар разбра, че той иска петдесет хиляди злоти за медицинското. Нямаше смисъл да се спори. След три години практика човек като Зоп можеше с точност до няколко злоти да определи цената на всяка услуга. Оскар намери парите още същия следобед. Зоп знаеше, че Шиндлер ще се справи, защото боравеше с пари от черния пазар, а те нямаха история, нито ясно определен произход.

Преди да плати, Оскар постави няколко условия. Искаше да отидат заедно с д-р Зоп до „Монтелупих“, За да отведат жената. После той сам щеше да я остави при приятели в Краков. Зоп нямаше нищо против. Под светлината на една гола крушка в леденостудения „Монтелупих“ госпожа Шиндлер получи скъпоценните документи.

Един по-пресметлив човек със сарафско мислене можеше съвсем справедливо да си възстанови сумата от парите, които бе оставил Седлачек. На Оскар бе дал около сто и петдесет хиляди райхсмарки, поставени в двойното дъно на куфара и в подплатата на различни дрехи. Донякъде поради отношението си към парите (които му дължаха или пък дължеше), иначе твърде мъгляво, донякъде поради чувството за чест той предаде цялата сума на евреите, освен изхарчените за коняка на Гьот.

Работата невинаги се уреждаше толкова просто. Когато през лятото на 1943 Седлачек пристигна в Краков с петдесет хиляди райхсмарки, ционистите от „Плашув“, на които Оскар предложи парите, решиха, че е някаква клопка.

Оскар се обърна първо към Хенри Мандел, оксиженист в гаража на „Плашув“, член на „Хитах Дут“, еврейско младежко трудово движение. Мандел не искаше да докосне парите.

— Виж — рече Оскар, — имам писмо, написано на иврит за тези пари. Те са от Палестина.

Когато нямаш достатъчно хляб за закуска и ти предложат такава сума — петдесет хиляди райхсмарки! — напълно си объркан. Да я употребиш по свое виждане! Не беше само невероятно, но и…

След това Шиндлер се опита да предаде парите, които кротко си лежаха в багажника на колата му, тук в „Плашув“, на друг член на „Хитах Дут“ — една жена на име Алта Рубнер. Тя имаше някои връзки със съпротивителното движение в Сосновец, поддържани чрез работниците, които всеки ден ходеха до фабриката за кабели, и чрез някои от затворниците в полския затвор.

— Може би — каза тя на Мандел — ще е най-добре с цялата тази работа да се занимават хората от съпротивата и нека те решат какъв е произходът на парите, които хер Оскар Шиндлер ни предлага.

Оскар се опитваше да я убеди, надвиквайки шума от тракащите шевни машини във фабриката на Мадрич.

— Най-сърдечно ви казвам, че това не е капан!

— Най-сърдечно! Човек очаква точно това чувство от един агент-провокатор!

Но все пак, след като Оскар си отиде и Мандел говори с Щерн, който потвърди, че писмото е истинско, и после отново разговаря с момичето, решиха да приемат парите. Ала разбраха, че Оскар няма да се върне отново със сумата. Мандел отиде при Марсел Голдберг в административния блок. Голдберг също бе член на „Хитах Дут“, но след като стана чиновник и отговаряше за пътните листове и трудовите отчети, за списъците на живите и мъртвите, започна да взема подкупи. Въпреки това Мандел можеше да го попритисне. Един от списъците, които Голдберг можеше да манипулира, като поне изважда или прибавя към него, бе на онези, които отиват до „Емалия“ да събират метални отпадъци за цеховете в „Плашув“. Заради старото приятелство, но без да разкрива причините за отиване до „Емалия“, Мандел бе включен в този списък.

Когато обаче стигна в Заблоче и успешно се промъкна покрай охраната, в главната канцелария го спря Банкиер.

— Хер Шиндлер е много зает — рече той.

Седмица по-късно Мандел дойде пак. И пак Банкиер не му разреши да говори с Оскар. На третия път Банкиер бе по-точен.

— Искате ционистките пари? Преди не ги искахте, а сега ги искате. Е, не можете да ги получите. Такъв е животът, господин Мандел!

Мандел кимна и тръгна. Реши, че Банкиер е присвоил вече поне част от парите. Всъщност Банкиер бе просто много предпазлив. Парите все пак стигнаха до затворниците ционисти в „Плашув“ — разписката, подписана от Алта Рубнер, бе предадена на Шпрингман от Седлачек. Изглежда, част от сумата е била употребена за подпомагане на затворници от други градове, които нямаха родственици в Краков.

Дали сумите, които Оскар получаваше и предаваше, се харчат за храна (както предпочиташе Щерн), или пък изцяло за подривна дейност, за оръжие и фалшиви документи, бе въпрос, който не интересуваше Шиндлер. Така или иначе от тези пари не бе взета и една марка за освобождаването на госпожа Шиндлер от „Монтелупих“, нито пък за спасяването на хора като братята Данцигер. Парите на Седлачек не бяха изразходвани и за покриването на трийсетте хиляди килограма емайлирани съдове, които Оскар раздаде като подаръци на повече или по-малко важни клечки от СС през 1943, за да попречи на намерението им да закрият лагера в „Емалия“.

Нито марка не бе изразходвана за покриване на сумата от шестнадесет хиляди злоти, които Оскар трябваше да даде за закупуването на гинекологичен инструментариум на черно, когато едно от момичетата от „Емалия“ забременя. Бременността, разбира се, бе билет за Аушвиц. Не изхарчиха сумата и за закупуването на разнебитения мерцедес на унтерщурмфюрер Джон. Джон предложи колата за продан на Оскар едновременно с молбата за преместването на тридесет души от „Плашув“ в „Емалия“. Колата, купена за дванадесет хиляди злоти, на следващия ден бе конфискувана от приятеля на Лео Джон, унтерщурмфюрер Шайд, който щял да я използва за строежите из лагера. „Сигурно ще карат пръст в багажника й“ — беснееше една вечер Оскар пред Ингрид на масата. При по-късен разговор той спомена по същия повод, че бил доволен да услужи на двамата господа.

Двадесет и шеста глава

Раймунд Тич плащаше по друг начин. Той бе тих и кротък австриец католик, който накуцваше — според някои — от раняване през Първата световна война, според други — от нещастен случай в детството. Беше десетина години по-възрастен от Амон и от Оскар. Ръководеше фабриката за униформи на Мадрич в лагера „Плашув“ — това означаваше три хиляди шивачки и техници по поддръжката.

Един начин за „плащане“ бяха дългите шахматни партии с Амон Гьот. Административният блок бе свързан с фабриката на Мадрич с телефон и Амон често се обаждаше на Тич, за да го покани в кабинета си за някоя и друга партия. Когато за пръв път Раймунд игра срещу Амон, играта завърши за половин час, и то не в полза на коменданта. Тич, със сдържаното и не така победоносно „Мат!“, което замря на устните му, остана изумен от внезапното раздразнение на Амон. Комендантът сграбчи куртката и кобура си, започна да го закопчава и разкопчава, нервно буташе ту напред, ту назад кепето на главата си. Ужасеният Раймунд Тич си мислеше, че Амон ще излезе всеки момент навън и ще накара някой затворник при вагонетките да заплати за скромния му успех в шаха. След този пръв следобед Тич възприе нова тактика. Сега по три часа правеше всичко възможно, за да спечели комендантът. Когато работниците виждаха как Тич куцука по „Йерусалимска“, за да изпълни шахматните си задължения, знаеха, че следобедът ще е по-спокоен. Плахото усещане за сигурност се предаваше от административния блок към цеховете и дори до нещастниците на вагонетките.

Но Раймунд Тич не само играеше спасителен шах. Независимо от Седлачек и човека с джобния фотоапарат, които посетиха „Плашув“ с Оскар, Тич също бе започнал да снима. Понякога от прозореца на кабинета си, понякога от ъглите на цеховете той снимаше хората в раирани униформи при вагонетките, разпределението на хляба и супата, изкопаването на канали и основи. Някои от снимките на Тич показват сигурно и незаконното доставяне на хляб в цеховете на Мадрич. Със сигурност ръжените пити купуваше самият Раймунд със съгласието и парите на Юлиус Мадрич и ги докарваше тайно в „Плашув“ под бали парцали и топове плат в камионите. Тич снима как ръженият хляб се предава от ръка на ръка в склада на фабриката откъм сравнително най-безопасната страна, която бе далеч от наблюдателните кули, а фабриката за канцеларски принадлежности я прикриваше от главния път. Снима есесовците и украинците, докато маршируват, играят и работят. Снима и малко тържество в един цех под надзора на инженер Карг, който не след дълго бе нападнат от кръвожадните кучета. Те разкъсаха бедрото му и отхапаха гениталиите му. Направи снимка в общ план на „Плашув“, за да покаже размерите на лагера. Изглежда е успял да снима отблизо коменданта на терасата му — якия Амон, който вече бе близо сто и двадесет килограма. Новоназначеният лекар на СС д-р Бланке често казваше: „Стига, Амон! Трябва малко да отслабнеш!“ Тич снима Ролф и Ралф, които мързеливо се препичаха; Майола, хванала едното куче за нашийника, симулираше щастие; Амон в целия си блясък яздеше едър бял кон.

Тич не промиваше лентите, които бе заснел. Като архиви те бяха на по-сигурно място и по-лесно преносими под формата на ленти. Криеше ги в стоманена каса в апартамента си в Краков. В нея пазеше и някои от малкото останали съкровища на евреите на Мадрич. Всички затворници в „Плашув“ си имаха по една последна надежда, нещо за подкуп в момент на най-страшно изпитание, което можеха да дадат на човека със списъка, на човека, който отваряше и затваряше вратите на товарните вагони. Тич разбираше, че само отчаяните оставят съкровищата си при него. Малцината, които имаха по някой пръстен, часовник или други скъпоценности, скрити нейде из „Плашув“, не се нуждаеха от него. Те често продаваха различни услуги. Но в касата на Тич при лентите отиваха последните останали късчета надежда за десетина семейства — брошката на леля Янка, часовникът на чичо Мордхе…

Всъщност, когато войниците заминаха от „Плашув“, когато Шернер и Чурда избягаха и когато безценните досиета на главната икономическа и административна канцелария на СС бяха натоварени на камиони и откарани като веществени доказателства, Тич нямаше нужда и причина, за да проявява филмите. В документите на ОДЕССА, следвоенната тайна организация на бившите членове на СС, той бе обявен за предател. Фактът, че е доставил за хората на Мадрич около тридесет хиляди хляба, както и много пилета и няколко килограма масло, и че за човечността си е бил награден от правителството на Израел, бе обсъждан из пресата известно време. Някои го заплашваха и съскаха срещу него, когато минаваше по улиците на Виена: „Човекът, който целува евреи.“ Така лентите със снимки от „Плашув“ щяха да лежат двадесет години, заровени в малък парк в предградията на Виена, където ги бе скрил Тим, и можеха да си останат там завинаги. Емулсията щеше да изсъхне върху тайните снимки с любимата на Амон Майола, с кучетата убийци, с безименните роби. Така че може да се нарече „триумф“ и реабилитиране на населението на „Плашув“ сделката, която през ноември 1963 година направи един от евреите на Шиндлер (Леополд Пфеферберг) с безнадеждно болния от сърце Раймунд Тич. Пфеферберг купи тайно кутията с цялото съдържание. Дори и тогава Раймунд настояваше филмите да не се промиват преди смъртта му. Невидимата сянка на ОДЕССА го плашеше повече, отколкото имената на Амон Гьот, на Шернер и на Аушвиц, когато бе в „Плашув“.

След погребението му лентите бяха промити. Почти всички снимки се оказаха добри.

Никой от малкото оцелели в „Плашув“ по времето на Амон не можеше да каже лоша дума за Раймунд Тич или пък да го обвини в нещо. Но той не беше от хората, за които се създават легенди. Оскар бе по-подходящ за това. От края на 1943 година съществува една история за Шиндлер, която за оцелелите от „Плашув“ има магнетичното въздействие на мит. Особеното при мита е, че не е важно дали е истина или не, дали трябва да е истина, а че звучи по-истински от самата истина. Слушайки такива истории, човек разбира, че ако за хората от „Плашув“ Тич е бил ангел-спасител, то Оскар е бил малък бог на спасението, с две лица (според елинските традиции), както всеки бог надарен с човешки слабости, многорък, вездесъщ, способен да даде безвъзмездна и сигурна помощ.

В една история се разказва за времето, когато полицейските шефове бяха притискани да затворят лагера „Плашув“, защото нямаше особено висока производителност според Оръжейния инспекторат. Прислужницата на Гьот, Хелен Хирш, често срещаше офицери, дошли за вечеря, които се разхождаха из коридорите или в кухнята, за да избягат за малко от Амон и да изтрезнеят. Един офицер от СС на име Тибрич се появи в кухнята и каза:

— Не знае ли той, че има хора, които си жертват живота?

Имаше предвид Източния фронт, а не „Плашув“, разбира се. Офицерите с по-умерен темперамент от Амон се възмущаваха от това, което виждаха във вилата, а може би и по-лошо — завиждаха.

Според легендата една неделна вечер самият генерал Юлиус Шиндлер посетил „Плашув“, за да прецени дали съществуването му допринася с нещо за Великото дело. Часът бил необичаен за посещение на такава важна личност в завод, но може би Оръжейният инспекторат, като виждаше каква страшна зима се задава към Източния фронт, работеше вече и до по-късно. Инспекцията се предхождаше от вечеря в „Ималия“, обилно полята с вино и коняк, защото Оскар бе свързан като Бакхус с боговете от свитата на Дионисий.

След вечерята групата инспектори, тръгнала към „Плашув“ с мерцедесите си, бе в настроение, което, меко казано, можеше да се определи като „професионална неангажираност“. Пропускаме факта, че Шиндлер и неговите офицери бяха все експерти по продукцията или инженери с почти четири години неангажиращ професионализъм зад гърбовете си. Но пък и Оскар бе последният, който би се изплашил от подобни факти.

Инспекцията започна от фабриката на Мадрич, която минаваше за „изложбената зала“ на „Плашув“. През 1943 година фабриката произвеждаше месечно повече от двадесет хиляди униформи за Вермахта. Въпросът беше дали щеше да е по-добре за хер Мадрич да забрави за „Плашув“ и да изразходва капитала си за разширяване на по-добре обзаведените си и продуктивни фабрики в Подгурже и Тарнов. Несигурните условия в „Плашув“ не окуражаваха Мадрич или другите инвеститори да внесат ония машини, от които се нуждаеше високопродуктивната технология.

Официалните гости тъкмо започнаха инспекцията си, когато внезапно светлината спря по всички цехове поради късо съединение, предизвикано от приятели на Ицхак Щерн в генераторната зала. Към неудобствата от алкохола и лошото храносмилане, които Оскар наложи на господата от Оръжейния инспекторат, сега се прибави и липсата на ток. Инспекцията продължи на светлина от фенерчета, машините не работеха и това бе почти предизвикателство към професионалните чувства на офицерите.

Докато генерал Шиндлер напрягаше очи да разгледа на тъмно пресите и струговете в железарските цехове, тридесет хиляди затворници в „Плашув“ очакваха решението му неспокойни върху наровете си. Знаеха, че дори по натоварената Източна линия модерният Аушвиц е само на няколко часа път на запад. Те осъзнаваха, че не могат да чакат от генерал Шиндлер обикновено съчувствие. Неговата специалност бе Продукция. Продукция бе най-висшата ценност.

Поради вечерята на Шиндлер и късото съединение хората в „Плашув“ били спасени. Такава е легендата. Интерпретацията на мита е обаче доста свободна, защото едва една десета от затворниците ще оцелеят до победата. Но Щерн и приятелите му често разказваха историята и сигурно повечето от фактите са верни. Защото Оскар винаги прибягваше към алкохола, когато не знаеше как да постъпи с шефовете, а и би харесал идеята да ги остави на тъмно. „Не трябва да забравяте, казваше спасено от него момче, че Оскар имаше и германска, и чешка жилка. Той беше като добрия войник Швейк. Много обичаше да се подиграва със системата.“

Не е коректно спрямо мита да питаме какво си е помислил строгият Гьот, когато токът спря. Буквално казано, сигурно е бил пиян или е вечерял някъде. Може справедливо да се попита дали „Плашув“ оцеля, защото генерал Шиндлер бе подведен от лошата светлина и от замъгленото си от алкохол зрение, или защото това бе чудесен център за събиране на затворници по времето, когато Аушвиц-Биркенау, тази велика крайна гара, бе претъпкана. Но в тази история се говори повече за очакванията на хората към Оскар, отколкото за ужасния лагер „Плашув“ или за неизбежния край на повечето обитатели.

Докато полицаите от СС и от Оръжейния инспекторат обсъждаха бъдещето на „Плашув“, Йозеф Бау — млад художник от Краков, когото Оскар щеше да опознае много добре — се влюби дълбоко и недвусмислено в едно момиче на име Ребека Таненбаум. Бау работеше като чертожник в строителния отдел. Беше мрачно момче и имаше артистично разбиране за съдбата. Той, така да се каже, бе избягал в „Плашув“, защото никога не бе имал необходимите за гетото документи. Понеже не владееше занаят, нужен във фабриката, майка му и приятели го укриваха. По време на ликвидацията през март 1943 бе успял да се измъкне от гетото и да се закачи към група работници, отиващи в „Плашув“. В „Плашув“ откриваха нови производства, за които нямаше място в гетото. Строителството например. В същата мрачна двукрила сграда, в която бе кабинетът на Амон, Йозеф Бау правеше чертежи. Бе протеже на Ицхак Щерн, който спомена името му пред Оскар, казвайки, че е добър чертожник и момче с потенциален талант на фалшификатор.

Имаше късмет, че не се мяркаше често пред Амон, защото отдалече личеше, че е много чувствителен — качество, което винаги караше Амон да вади пистолета си.

Канцеларията, където работеше Бау, и кабинетът на Амон бяха на противоположни краища на сградата. Някои затворници работеха на приземния етаж, близо до коменданта. Тук бяха офицерите, отговарящи за покупко-продажбите, чиновниците, стенографът Митек Пемпер. Те не само че ежедневно бяха застрашени от неочакван куршум, но и със сигурност се изопваше чувството им за мяра и търпение. Например Мундек Корн, който преди войната беше представител на филиал на „Ротшилд“, а сега отговаряше за доставките на платове, дървесина и желязо за цеховете, трябваше да работи не само в административния блок, но и в едно крило с Амон. Една сутрин Корн погледна от бюрото си през прозореца към улица „Йерусалимска“ и казармите на СС и видял момче на около двадесет години, роднина на негови познати от Краков, което пикаело до една купчина дървета. В същото време видял как от прозорчето на тоалетната до кабинета се показват две яки ръце с бели ръкави, дясната държала пистолет. Последвали два бързи изстрела, единият от които уцелил момчето точно в главата и то политнало към купчината дърва. Когато Корн още веднъж погледнал към прозорчето на тоалетната, ръката вече свободна, затваряла.

На бюрото на Корн тази сутрин лежали искания, подписани от Амон с неговия едър, но не разхвърлян почерк. Погледът му блуждаел между подписа и трупа с разкопчан панталон до купчината дървета. Не само се чудел дали да вярва на очите си, но усещал и привлекателната страна в методите на Амон. Имало нещо успокояващо в това да се мисли, че ако приемем убийството за едно обикновено посещение на тоалетната, обикновен трепет в монотонността на подписване на документи, то тогава смъртта — макар и със съжаление — би трябвало да се приема като нещо обикновено.

Йозеф Бау не е бил изложен на подобни методи за радикално убеждаване. Той се отърваше и от чистката сред администрацията на първия етаж в дясното крило и в средата. Тази чистка бе започнала, когато Йозеф Нойшел, протеже на Гьот, се оплака на коменданта, че едно момиче от канцеларията му се снабдило с резен сланина. Амон дошъл побеснял от кабинета си. „Дебелеете!“ — крещял той. После разделил персонала на две редици. На Корн това му изглеждало като сцена от училищните дни в Подгурже: момичетата в другата редица му били познати, все деца на семейства от Подгурже, с които бил израснал. Сякаш някакъв учител ги делял на две — едните, които ще посетят паметника на Косцюшко, другите — музея в Бавел. Ала момичетата от другата редица били отведени веднага в Чуйова Гурка и застреляни от един взвод хора на Пиларжик заради лошото влияние на парчето сланина.

Макар че Йозеф Бау не беше засегнат от този канцеларски безпорядък, не можеше и да се каже, че е спокоен в „Плашув“. Във всеки случай денят му не беше толкова опасен, колкото този на Ребека Таненбаум, в която се бе влюбил. Ребека бе сираче, но не можеше да се оплаче от липса на мили лели и чичовци. Беше деветнадесетгодишна, миловидна и елегантна. Говореше добре немски и умееше да поддържа разговор. Наскоро бе започнала работа в канцеларията на Ицхак Щерн в задната част на административния блок на горния етаж, настрани от коменданта и внезапните му избухвания. Но работата в строителния отдел бе само част от труда, който полагаше. Беше и маникюристка. Ежеседмично се грижеше за ноктите на Амон, а още и за унтерщурмфюрер Лео Джон, д-р Бланке и неговата любовница от СС, грубоватата хубавица Алис Орловски. Когато за пръв път докосна ръцете на Амон, тя откри, че са с дълги, изящни пръсти. Не бяха ръце на дебел мъж. Не бяха и ръце на чудовище.

Когато един затворник дойде и каза, че хер комендантът иска да я види, тя избяга между бюрата към задното стълбище. Затворникът я последва и извика след нея:

— За бога, недей да бягаш! Той ще накаже мен, ако не те отведа при него.

Така Ребека последва мъжа до вилата на Гьот. Преди обаче да отиде в хола, слезе във вонящото мазе — то бе изкопано на терена на стари еврейски гробища по заповед на Амон при първата му поява по тези места. Сред свещената пръст Хелен Хирш, приятелка на Ребека, лекуваше раните си.

— Ще имаш неприятности — каза Хелен. — Но си гледай работата и внимавай. Само това ти остава! Харесва професионализма у някои хора, а у други — не. Недей да крадеш храна. Първо ме попитай. Някои взимат, без да ме питат, и после аз не знам какво да излъжа.

Амон хареса професионализма на Ребека, подаде пръстите си и забъбри на немски. Сякаш бе отново в хотел „Краковия“, а Амон бе едър млад германски богаташ с колосана риза, дошъл в Краков да търгува с текстил или стомана, или пък химически продукти. Но все пак в срещите им имаше две неща, които разваляха илюзията за безвремие. Комендантът винаги държеше пистолета си до десния си лакът и често някое от кучетата нахълтваше в хола. Тя бе видяла как разкъсват инженер Карг на плаца за проверка. Все пак понякога, когато кучето похъркваше насън, докато тя и Амон сравняваха впечатления от довоенните си посещения в курорта Карлсбад, ужасните видения от плаца изглеждаха далечни и невероятни. Един ден тя се усети толкова самоуверена, че го попита защо винаги държи пистолета до лакътя си. Отговорът направо смрази гръбнака й, когато се наведе над пръстите му:

— В случай че счупиш нокътя ми.

Ако Ребека се нуждаеше от доказателство, че за Амон един разговор за курортите и една лудост бяха всъщност еднакво нещо, тя го получи в деня, в който влезе в коридора и видя как той влачи за косите приятелката й Хелен Хирш. Хелен се мъчеше да запази равновесие и да не му позволи да оскубе кестенявите й коси, а Амон, ако дори за миг изпуснеше косите й, ги сграбчваше отново с огромната си, добре поддържана ръка. Получи и друго доказателство, когато една вечер влезе в хола и едното от кучетата се появи внезапно, скочи върху нея, хвана я с лапи за раменете и захапа гърдата й. Тя погледна към другия край на салона и видя Амон, който се търкаляше на канапето и се усмихваше:

— Престани да трепериш, глупаво момиче, или няма да успея да те спася от хрътката — рече той.

Докато тя се грижеше за ръцете на коменданта, той застреля момчето, което лъскаше ботушите му, за недобре свършена работа, обеси петнадесетгодишния дежурен Полдек Дерешович на халките в кабинета си, защото откри бълха върху едното куче, екзекутира слугата си Лисек, защото бе оседлал кон и бе приготвил двуколка за Бош без предварително разрешение. Въпреки всичко хубавото сираче два пъти седмично влизаше в хола и стоически хващаше звяра за ръката.

Тя се запозна с Йозеф Бау в едно сиво утро, когато той стоеше пред строителния отдел и държеше чертожна рамка високо към купест есенен облак. Крехкото му тяло изглеждаше прекомерно натоварено от рамката. Тя го попита дали може да му помогне.

— Не — отговори той. — Просто чакам слънцето.

— Защо? — попита тя.

Той й обясни как проекти върху оризова хартия се копират върху светлочувствителна хартия в рамка. Само за миг ако напече слънцето, ще се получи химическата реакция и чертежът от оризовата хартия ще се отпечата върху светлочувствителната.

— Е — рече той, — защо не станеш моята вълшебна светлина?

Хубавите момичета не бяха свикнали да чуват комплименти от момчетата в „Плашув“. Сексуалността се потискаше грубо от честите изстрели на Чуйова Гурка, от екзекуциите на плаца. Представете си например ден, в който е намерено пиле, скрито от групата работници, завръщащи се от фабриката за кабели във Величка. Амон беснее по плаца, защото пилето е намерено в чанта пред портата на лагера, на мястото за проверка. Чия е чантата? Чие е пилето? Понеже никой на плаца не си признава, Амон взима пушка от някой полицай и застрелва дясностоящия на редицата. Куршумът минава през главата му, излиза и удря и човека зад него. Отново никой не казва дума. „Май това ви харесва, а?“ — крещи Амон и се готви да застреля следващия по ред. Тогава едно четиринадесетгодишно момче излиза напред. То трепери и плаче. То знае кой е донесъл пилето. „Кой?“ — пита хер комендантът.

Момчето посочва единия от мъртъвците. „Този!“ — крещи то. Амон учудва всички на плаца, като вярва на момчето, вдига брадичката му и се смее така, както учителите се смеят, когато изразяват недоверието си към ученика. „Ах, тези хора! — сякаш казва той. — Не могат ли да проумеят защо ги наказвам?“

След подобна вечер в часовете за свободно движение, между седем и девет, повечето затворници усещат, че не е време за ухажване. Въшките, които те ядат по слабините и под мишниците, направо се гаврят с тази идея. Младите мъже просто скачат върху момичетата без много церемонии. В женския лагер пеят песен, в която се пита младата девица, защо се е обвързала с обет и за кого всъщност се пази.

Обстановката в „Емалия“ не беше толкова отвратителна. В цеховете за емайлирани съдове имаше направени ниши сред машинарията, за да могат там любовниците да се срещат на спокойствие. Липсата на ежедневен натиск и по-обилните дажби правеха тези срещи по-човешки. А и Оскар не позволяваше на СС да влиза в лагера без разрешението му.

Един затворник си спомня как в кабинета на Оскар е инсталирана вътрешна уредба, в случай че някой офицер от СС поиска да влезе в лагера. Още докато есесовецът слиза по стълбите, Оскар може да натисне едно копче, свързано със звънец в лагера. Този сигнал предупреждаваше мъжете и жените да загасят непозволените цигари, които Оскар ежедневно доставяше. („Върви в апартамента ми — казваше той на някого от цеха, — и ми напълни тази табакера!“ После намигваше многозначително.) Звънецът предупреждаваше мъжете и жените да се върнат по своите нарове.

Така Ребека изпита почти шок, срещайки в „Плашув“ момче, което я ухажваше, като че ли са се запознали в сладкарница на Стария град. Едно напомняне за изчезнала култура.

Една сутрин, когато слизаше от канцеларията на Щерн, Йозеф й показа работната си маса. Тъкмо чертаеше планове за още нови бараки.

— Кой е номерът и кой живее в бараката ти, Алтея[1]?

Тя му отговори с подобаващото нежелание. Ребека бе видяла как влачат Хелен Хирш за косите по коридора, самата тя щеше да загине, ако случайно наранеше кожичката на палеца на Амон, а все пак това момче бе успяло да я върне към моминството и деликатността.

— Ще дойда и ще говоря с майка ти — обеща той.

— Аз нямам майка — отвърна Ребека.

— Тогава ще говоря с Алтея.

Така започна ухажването, с разрешението на по-възрастните, и като че ли разполагаха със света и времето. Не се целуваха, защото той бе галантно, фантастично момче. Всъщност точно под покрива на Амон успяха да се прегърнат на спокойствие. Стана след едно посещение за маникюр. Ребека бе взела гореща вода и сапун от Хелен и тайничко се качи на най-горния етаж, който бе празен поради предстоящи ремонтни работи, за да изпере блузата и бельото си. За леген използваше канчето си от столовата. Щеше да го използва за супа чак утре на обед.

Тъкмо се трудеше над този миниатюрен леген, когато Йозеф се появи.

— Защо си тук? — попита тя.

— Меря за чертежите си за ремонта — каза той. — А ти защо си тук?

— Нали виждаш? — отвърна тя. — И, моля те, говори по-тихо.

Той бързо-бързо кръстоса стаята с метър в ръка, отбелязвайки стени и греди.

— По-внимателно! — каза тя притеснено, съзнавайки колко необичаен в изискванията си е Амон.

— Докато съм тук — каза той, — мога да измеря и теб.

Уви раменете й с метъра, после го спусна от тила до кръста й. Тя не се съпротивляваше на начина, по който палецът му я докосваше, отбелязвайки мерките й. Но когато най-после се прегърнаха както трябва, накара го да си ходи. Не тук беше мястото, където човек можеше да мързелува цял следобед.

Имаше и други безнадеждни любовни истории в „Плашув“, даже и сред полицаите от СС, но те не се развиваха така безметежно, като този романс между Йозеф Бау и маникюристката. Обершарфюрер Алберт Худжар например, който застреля д-р Розалия Блау в гетото и Диана Райтер при работата около основите на бараките, се влюби в една еврейска затворничка. Дъщерята на Мадрич се влюби в евреин от гетото в Тарнов. Той работеше, разбира се, във фабриката на Мадрич в Тарнов, докато един ден не се появи специалистът по ликвидации на гета, Амон, за да затвори до края на лятото гетото в Тарнов, както бе сторил с краковското. Сега евреинът работеше в един от цеховете на Мадрич в „Плашув“ и момичето можеше да го посещава тук. Но нищо нямаше да се получи. Затворниците си имаха ниши и навеси, където любовници и съпрузи можеха да се срещат. Но всичко — законът в Райха и странните разбирания на затворниците — се противопоставяше на връзката между фройлайн Мадрич и нейния млад любим. По подобен начин честният Раймунд Тич се влюби в една от шивачките. И тяхната любов бе нежна, потайна и страшно безплодна. Що се отнася до обершарфюрер Худжар, самият Амон му заповяда да престане да се държи като глупак. Така Алберт изведе момичето на разходка и с най-дълбоко съжаление я застреля в тила.

Изглежда, смъртта бе надвиснала и над интимните чувства на хората от СС. Хенри и Леополд Рознер, които заливаха с виенски валсове масата на Амон за вечеря, добре съзнаваха това. Една нощ висок, строен, посребрял офицер от армията дойде на вечеря у Амон и след доста алкохол все караше братята Рознер да свирят любовна балада за едно момче, което се самоубива от любов. В тази песен имаше прекалено много чувство, което Хенри бе забелязал, че така допада на есесовците, когато се забавляваха. През трийсетте години песента бе станала скандално известна: правителствата в Унгария, Полша и Чехословакия искаха да я забранят, защото популярността й бе предизвикала множество самоубийства поради нещастна любов. Млади мъже, преди да си пръснат главите с револвер, цитираха понякога стиховете й в предсмъртните си писма. Пропагандният отдел на Райха отдавна бе забранил песента. А сега този висок, елегантен офицер, достатъчно възрастен, за да има пораснали синове и дъщери — самите те уловени в капаните на първата любов, — този офицер все ходеше до братята Рознер и молеше: „Изсвирете «Тъжна неделя»“! И въпреки че д-р Гьобелс забрани песента, никой нямаше намерение да спори с армейския офицер, който явно имаше рани от любовна история — поне не тук, в пущинаците на Южна Полша.

След като гостът изслуша песента четири-пет пъти, някакво неземно убеждение се оформи у Хенри Рознер. Още в първобитния строй музиката е била винаги магия, целяща резултат. Никой евреин не разбира магичната сила на цигулката по-добре от един краковски евреин като Хенри, който произлизаше от семейство, където музиката не толкова се учеше, колкото се унаследяваше, както титлата „коен“ или свещеничеството. Сега на Хенри му мина през ума нещо, което щеше да каже по-късно: „Боже, ако имам късмет, това копеле ще се самоубие!“

Забранената „Тъжна неделя“ получи правото на живот след многократно повтаряне в трапезарията на Амон, а Хенри й обяви война. Леополд свиреше с него и двамата се окуражаваха от вторачените меланхолични погледи на красивия офицер към тях. Хенри се изпоти, защото му се струваше, че е съвсем очевидно как си играе със смъртта на военни и всеки момент Амон ще забележи и ще го изведе зад вилата за екзекуция. Що се отнася до нивото на изпълнението, не е нужно да се питаме дали е добро или лошо. То бе изпълнено със страст. Само един човек, офицерът, го забеляза, оцени и продължи да се взира право в очите на Хенри над дърдоренето на пияните Бош и Шернер, Чурда и Амон. Гледаше го, сякаш щеше да скочи всеки миг и да каже: „Разбира се, господа! Цигуларят е абсолютно прав. Няма смисъл човек да живее с подобна мъка!“

Братята Рознер продължиха да преповтарят песента и отвъд границата, при която някой обикновено изкрещяваше: „Стига!“ После офицерът стана и отиде на балкона. Хенри веднага разбра, че всичко, което можеше да стори, е направено… Той и брат му се впуснаха в мелодии от Супе и Лехар, за да прикрият вината си с жизнерадостна оперета. Гостът остана сам на балкона и след половин час развали тържеството, като се застреля в главата.

Такъв бе сексът в „Плашув“. Въшки, бълхи и нужда от вътрешната страна на бодливата тел, убийства и лудост покрай нея. А сред всичко това Йозеф Бау и Ребека Таненбаум изпълняваха ритуала на ухажването.

По средата на зимата „Плашув“ преживя промяна, която бе враждебна към всички любовници зад телената мрежа. В началото на януари 1944 година лагерът се превърна в концентрационен под централното управление на генерал Освалд Пол от Главната икономическа и административна канцелария в Ораниенбург, предградие на Берлин. Подразделенията на „Плашув“, като Шиндлеровата „Емалия“, също минаха под управлението на Ораниенбург. Шефовете на полицията Шернер и Чурда загубиха пряката си власт. Трудовите такси за всички затворници, наети от Оскар и Мадрич, вече не отиваха на улица „Поморска“, а в кабинета на генерал Рихард Глюкс, шеф на сектор „Д“ („Концентрационни лагери“) в Управлението на Пол. Сега ако Оскар искаше някоя услуга, не само че трябваше да ходи до „Плашув“ и да омайва Амон, не само че трябваше да кани на вечеря Юлиан Шернер, но трябваше и да посещава някои големи риби от голямата бюрокрация в Ораниенбург.

Той веднага се възползва от възможността да отиде до Берлин и да се запознае с хората, които ще се занимават с неговия бизнес. Ораниенбург бе създаден отначало като концентрационен лагер, а сега бе превърнат в истински лабиринт от множество административни блокове. От кабинетите на сектор „Д“ до регулиране всяка подробност от живота и смъртта в затворите. Шефът на сектора, Рихард Глюкс, отговаряше освен това — след консултации с Пол, разбира се — и за поддържане на баланса между работниците и обречените на газови камери, тоест отговаряше и за управлението, в което X представляваше робския труд, а Y — газовите камери.

Глюкс бе установил процедури за всеки случай и неговата канцелария произвеждаше меморандуми, написани в хипнотичната словесност на теоретика, манипулатора на хартия, безстрашния професионалист.

Главна икономическа и

административна канцелария

на СС

Сектор „Д“ („Концентрационни лагери“)

Ди-АЗ: 14 фл — от — С — ГЕХ ТГБ

454–44

До комендантите на концентрационни лагери

Да, Зах, Бу, Мау, Сло, Ной, Ау I–III, Гр–Ро, Нац, Щу, Рав, Херц, А–Л–Белз, Групенл. Д. Рига, Групенл. Д. Краков („Плашув“)

Увеличават се исканията на лагерни коменданти за наказание „бой с камшик“ на саботьори сред работещите във военните производства.

Настоявам в бъдеще, при всички доказани случаи на саботажи (т.е. с приложен доклад на управата във всички случаи), да се отправя искане за екзекуция чрез обесване. Екзекуцията да се изпълнява пред всички работещи в конкретното производство. Да се обяви публично и причината за екзекуцията, така че да подейства като предупреждение.

Подпис:

Оберщурмфюрер от СС

В такъв зловещ канцеларски стил се обсъждаха в документи въпроси като този: каква трябва да е дължината на косите на затворника, преди да се определи като подходяща за „производство на стелки от естествени влакна за екипажите на подводници и за тъкани от пресовани влакна за железопътните служители на Райха“. Други обсъждаха въпроса дали формулярът за „смъртните случаи“ трябва да се заведе в осем отдела, или да се приложи с потвърдително писмо към личното досие, след като индекс-картата се поднови.

И ето как тук се появи хер Шиндлер от Краков, за да говори за своя малък производствен лагер в Заблоче. Определиха един чиновник от средно ниво, с военен чин, но отговарящ за персонала, да го изслуша.

Оскар не бе притеснен. Имаше и по-големи „ползватели“ на еврейски труд. Това бяха монополистите Круп и И. Г. Фарбен, с техните фабрики за кабели в „Плашув“; Валтер К. Тойбенс, варшавският индустриалец, когото Химлер опита да изпрати във Вермахта, бе също по-голям работодател от хер Шиндлер. По-големи бяха и стоманодобивните заводи в Сталова Вола, авиационните заводи в Будзин и Закопане, заводите „Щайер — Даймлер — Пух“ в Радом.

Офицерът бе извадил върху бюрото си плановете на „Емалия“.

— Надявам се — рече той рязко, — че нямате намерение да разширявате лагера си. Ще бъде невъзможно да строите, без да си навлечете тифусна епидемия.

Оскар отхвърли предположенията му. Интересуваше се единствено от наличната работна ръка и нейната сигурност. Освен това каза, че е говорил по въпроса с един свой приятел, полковник Ерих Ланге. Оскар видя, че името прави впечатление на есесовеца. Шиндлер извади писмо от полковника и офицерът седна да го прочете. В кабинета бе толкова тихо, от другите стаи се долавяше само скърцане на писалки и шумолене на хартия и тих, оживен говор, като че ли тук никой не знаеше, че работят в сложна мрежа от викове.

Полковник Ланге бе влиятелен човек, шеф на персонала на Оръжейния инспекторат в Главния щаб в Берлин. Оскар се запозна с него на едно празненство в службата на генерал Шиндлер в Краков. Двамата си допаднаха почти веднага. Често се случваше двама души да се харесат взаимно и да усетят в другия собственото си неодобрение на режима. Отделяха се в някой ъгъл да се опознаят и да се проверят един друг и така може би завързваха и приятелство. Ерих Ланге бе ужасен от трудовите лагери в Полша, от заводите „И. Г. Фарбен“ в Буна, например, където цеховите майстори възприемаха есесовското „темпо на работа“ и караха затворниците тичешком да разтоварват цимент. Там труповете на умрелите от глад и преумора се хвърляха в траповете за кабели и се заливаха с цимент. „Не сте тук, за да живеете, а за да изчезнете в цимента!“ — бе казал един управител на новопристигнали затворници. Ланге чул това изявление и се почувствувал ужасно.

Писмото, което носеше Шиндлер се предшестваше от няколко телефонни обаждания. И те, и писмото имаха една цел. Инспекторът считаше, че хер Шиндлер, с неговите войнишки прибори и четиридесет и пет милиметрови противотанкови куршуми, е с изключително висок принос в борбата за национално оцеляване. Разполагаше с екип от квалифицирани работници и нищо не биваше да спре работата, която извършваха под ръководството на хер директора Шиндлер.

Офицерът бе впечатлен и каза, че ще говори откровено пред хер Шиндлер. Няма планове да се промени статусът или да се редуцира броят на затворниците в Заблоче. Но въпреки това хер директорът трябва да знае, че положението на евреите, дори на квалифицираните и работещи в оръжейната сфера, е винаги рисковано. Офицерът даде като пример самите фабрики на СС. Есесовската компания „Остиндустри“ наема работници във фабрика за торове, фабрика за четки и за стоманолеярна в Люблин, завод за униформи в Радом и фабрика за обработка на кожи в Травники. Но другите подразделения на СС постоянно разстрелвали работната ръка и сега „Ости“ буквално е вън от бизнеса. Така и в центровете за специално отношение персоналът никога не поддържа процент затворници за производствена дейност. Заради това се води често кореспонденция, но тези хора там са безкомпромисни.

— Разбира се — завърши накрая офицерът и почука с пръст по писмото, — ще направя каквото мога за вас.

— Разбирам трудностите — каза Оскар и се усмихна на есесовеца със своята блестяща усмивка. — Ако има начин да изразя благодарността си…

Накрая Оскар напусна Ораниенбург с уверенията, че поне лагерът в задния двор на фабриката ще продължи да съществува.

Новото положение в „Плашув“, отразено в множество меморандуми на Главната икономическа и административна канцелария на СС, засегна и влюбените — въведе се истинско разделение между половете под страх от наказание. Оградите между мъжкия и женския сектор на лагера, външната ограда, оградата около производствения сектор беше с електрически ток. Волтажът, разстоянието между телта и мрежата, броят на електрическите кабели и на изолаторите бяха определени със заповеди на Главната канцелария. Амон и неговите подчинени бързо забелязаха новите възможности за повишаване на дисциплината. Сега можеха да държат хората прави по двадесет и четири часа между външната и вътрешната мрежа — по външната течеше ток, вътрешната бе обикновена, неутрална. Ако залитнеха от умора, знаеха, че зад гърбовете им само на няколко сантиметра протичат стотина волта напрежение. Например Мундек Корн попадна в тази клопка за ден и половина, понеже се връщаше от работа с неколцина души и се оказа, че един от затворниците липсва.

Но може би по-лошо от риска да се облегнеш на мрежата бе усещането за пропаст между мъжете и жените. Електрически ток течеше от вечерната до утринната проверка. За срещи оставаше малкото време на проверките на плаца, преди да се даде заповед за разделяне в редици. Всяка двойка си имаше сигнал и го свиреше в тълпата, опитвайки се да долови ответен сигнал сред непрестанен шепот. И Ребека Таненбаум си избра условен сигнал. Изискванията на Главната канцелария на генерал Пол принуждаваха затворниците в „Плашув“ да възприемат любовните ритуали на птиците. Така продължи и романът между Ребека и Йозеф.

Един ден Йозеф успя да се снабди с роклята на мъртва затворничка от склада за облекло. Често след проверка отиваше до клозета, слагаше дългата рокля и ритуално боне на главата си. После излизаше и се присъединяваше към женските редици. Късата му коса не правеше впечатление на охраната, понеже повечето жени бяха остригани заради въшките. Така заедно с тринадесет хиляди жени той минаваше в техния сектор и прекарваше цялата нощ в барака №57, като правеше компания на Ребека.

Възрастните жени в бараката на Ребека повярваха на Йозеф. Щом искаше традиционно ухажване, те щяха да изпълнят официалната роля на дойки. Йозеф бе истинско богатство, защото им даваше възможност да се върнат към традиционните си роли отпреди войната. От четириетажните си нарове наблюдаваха двете деца, докато накрая всички заспяха. Ако някоя си мислеше: „Да не бъдем придирчиви във времена като тези какво ще правят младите посред нощ!“, никоя не го казваше гласно. Дори две от по-възрастните жени лягаха на един нар, за да има място за Йозеф. Неудобството, миризмата на другото тяло, рисковете от прескачане на въшки от приятеля върху теб — всичко това бе без значение в сравнение с жизненоважния за самоуважението на човек ритуал по ухажването, което трябва да се извърши по всички правила.

В края на зимата Йозеф с лента на служител от строителния отдел излезе навън и стъпи на необикновено девствения сняг в ивицата между вътрешната и външната мрежа. В ръцете си държеше стоманен метър и пред очите на часовите в къщичките на наблюдателниците започна да се преструва, че мери ничията земя за строителни цели.

В основата на циментените блокчета, върху които стърчаха порцелановите бушони, бяха наболи първите крехки пролетни цветя. Той развърташе метъра, тайничко откъсваше по някое цвете и го мушваше в сакото си. Успешно пренесе цветята през лагера и тръгна по „Йерусалимска“. Тъкмо минаваше покрай вилата на коменданта, върху гърдите му бяха разхвърляни цветя, и точно в този момент от парадния вход излезе самият Амон и тръгна надолу. Йозеф Бау спря. Беше по-опасно да спреш и да застанеш гузен пред Гьот. Но той вече бе спрял и изглеждаше като замръзнал на място. Страхуваше се, че сърцето, което с такава готовност и честност би дал на сирачето Ребека, сега ще се превърне в обикновена мишена за Амон.

Но когато той мина покрай него, без да го забележи, без да се възпротиви, че стои така с метър в ръце, Йозеф Бау реши, че това е някакво знамение. Никой не можеше да се измъкне от Амон, освен ако не му е било писано. Един ден, облечен в парадната си униформа, Амон се бе появил неочаквано в лагера откъм задната порта и бе открил при гаража момичето от главния склад, което се бе разположило в една от лимузините и се гледаше на огледалото. Прозорците на колата, които й бяха заповядали да изчисти, бяха все още мръсни. Той я уби заради това. Имаше и друг случай — с майката и дъщерята, които Амон бе забелязал от прозореца на кухнята. Те твърде бавно белеха картофи. Той просто се наведе през перваза и ги застреля. А тук, на пътя му, стоеше някой, когото мразеше — типичен влюбен евреин и чертожник, със стоманена рулетка в ръце. Амон просто отмина. Бау усети нужда да потвърди този добър шанс с някоя смела постъпка. Бракът, разбира се, бе най-силната от всички.

Той се върна в административния блок, качи се до канцеларията на Щерн и като намери Ребека — поиска ръката й. Ребека с радост и загриженост откри, че сега нещата бяха неотложни.

Същата вечер, в роклята на умрялата, той отново посети майка си и съвета на дойките от барака №57. Чакаха само да се появи равин. Но ако тук идваха равини, оставаха едва няколко дни на път към Аушвиц — недостатъчно време за хора, които искаха да се изпълнят пред тях обредите „кидушин“ и „нисуин“ и да помолят отците за последно изпълнение на свещеническия им дълг, преди да пристъпят към газовите камери.

Йозеф се ожени за Ребека в една леденостудена февруарска неделна нощ. Нямаше истински равин. Госпожа Бау, майката на Йозеф, ръководеше обреда. Бяха еманципирани евреи и затова можеха да изпълнят ритуала без „кутбах“, написан на арамейски език. Бижутерът Вулкан някак си бе успял да направи две халки от сребърна лъжица, която госпожа Бау бе крила под гредите на покрива. Ребека обиколи около Йозеф седем пъти, а Йозеф счупи с тока си стъкло — една изгоряла електрическа крушка от строителната канцелария.

За младото семейство отделиха най-горния нар в редицата. Закачиха одеяла наоколо, за да имат поне малко уединение. Йозеф и Ребека се качиха на него в пълен мрак, а под тях се носеха какви ли не шеги. При полските сватби имаше един период на затишие, в който се даваше възможност на чистата любов да заговори. Ако самите сватбари не желаеха да викат традиционното „горчиво“, можеха да поканят специалист по ритуалите. Жените, които през двайсетте и трийсетте години сигурно бяха ходили на сватби и се бяха мръщили на доста прямите наети „сватбари“ и на мъжете, развеселени от душа, и които — като зрели жени — само от време на време си позволяваха да се засмеят, тези жени сега заеха местата на всички затворени и мъртви специалисти от южна Полша.

Йозеф и Ребека бяха стояли повече от десетина минути на нара и изведнъж лампите в бараката светнаха. Йозеф надникна през одеялата и видя как унтерщурмфюрер Шайд започва обиколка в бараката. Младият евреин бе обзет от познатото страховито чувство за неизбежност. Разбира се, вече бяха открили, че го няма в бараката му и бяха изпратили един от най-злите офицери да го търси при майка му. Амон го подмина през деня само за да може Шайд, който вадеше пистолет, без да мисли много, да дойде и да го застреля през първата му брачна нощ.

Знаеше освен това, че всички жени са обречени — майка му, жена му, свидетелките, онези които се шегуваха и бяха така хлевоусти. Започна да мърмори извинения и молби за прошка. Ребека го смъмри да мълчи. Тя бързо смъкна одеялата-завеси. Мислеше си, че по това време на нощта Шайд няма да си направи труда да се качи на най-горен нар, освен ако с нещо не бъде предизвикан. Жените от по-долните нарове й подаваха малките си възглавници, натъпкани със слама. Йозеф я бе ухажвал безупречно, но сега той бе като дете, което трябва да бъде скрито. Ребека го избута към ъгълчето на нара и го затрупа с възглавници. Видя как Шайд минава покрай тяхната редица нарове и излиза през задната врата. Лампите изгаснаха. След последен изблик на мрачни и така земни шеги семейство Бау отново се усамоти.

След минути започнаха да вият сирени. В тъмното всички се надигнаха от наровете. За семейство Бау шумът означаваше, че наистина те трябва да осуетят първата им брачна нощ. Те бяха открили празния му нар в мъжкия сектор и сега го търсеха под дърво и камък.

Жените се суетяха на пътечката между двете редици нарове. Те също разбираха какво става. Той ги чуваше от най-горния нар какво си приказват. Неговата старомодна любов ще ги погуби. Местната Алтея, която бе толкова добре възпитана, ще бъде застреляна първа, щом лампите светнат и открият младоженеца, маскиран с женски парцали.

Йозеф Бау сграбчи дрехите си. Целуна набързо жена си, смъкна се по наровете и избяга от бараката. Звукът на сирените навън в тъмното направо го прониза. Тичаше по окаляния сняг, а сакото и старата рокля бяха намачкани на топка под мишницата му. Когато запалят прожекторите, ще го видят от наблюдателните кули. Дойде му на ум безумната идея, че може да изпревари прожекторите и да се прехвърли през оградата, че дори може да я прескочи точно преди да променят напрежението на тока. Щом само се промъкне в мъжкия лагер, ще измисли някаква история за болен стомах, за това че е ходил до клозетите и е припаднал там, а пък шумът от сирените е успял да го свести.

Ако го удари ток, мислеше си той, докато тичаше, нямаше да може да каже коя жена е посетил. Тичайки към жертвената клада на мрежата с ток, той не разбираше, че на плаца ще се разиграе почти училищна сцена и така или иначе ще накарат Ребека да излезе крачка напред.

На оградата между женския и мъжкия сектор имаше девет електрически проводника. Йозеф Бау се засили така, че да може кракът му да стъпи на третия, а протегнатите му ръце да хванат втория от горе на долу. Той си представи как пълзи по проводниците с котешка бързина. Всъщност просто висеше на мрежата. Мислеше си, че хладното усещане, което жиците предизвикаха, е първото предвестие за наближаващия електрически ток. Ала ток нямаше. Нямаше и прожектори. Проснат върху мрежата, Йозеф Бау не разсъждаваше по въпроса, защо няма ток под него. Качи се нагоре и се прехвърли в мъжкия сектор. „Вече си женен човек!“ — каза си той. Вмъкна се в клозетите до умивалните. „Ужасна диария, хер обершарфюрер!“ Той се задъхваше сред ужасната воня. Подминаването на Амон през деня с цветята… първата брачна нощ, прекъсната два пъти… Шайд и сирените… повредата при прожекторите и на мрежата с тока. Задъхан и залитащ, той се чудеше дали може да поддържа този двойствен живот. И той както всички желаеше по-определено избавление от всичко това.

Забави се и бе сред последните, които оформиха редиците пред неговата барака. Трепереше, но бе сигурен, че Алтея ще го прикрие. „Да, хер унтерщурмфюрер, аз дадох разрешение на работник Бау да отиде до клозета.“

А те не търсеха него. Търсеха трима млади ционисти, избягали с камион за продукти от фабриката за мебели, където правеха дюшеци, пълни с водорасли, за Вермахта.

[1] Алтея — В гръцката митология дъщеря на столийския цар Тестий — Б.пр. ↑

Двадесет и седма глава

На двадесет и осми април 1944 година Оскар, гледайки се внимателно в огледалото, забеляза, ме е надебелял за тридесет и шестия си рожден ден. Но днес поне никой не го наклевети, че е прегръщал момичетата. Ако имаше предател сред германските техници, той сигурно вече се бе отчаял след освобождаването на Оскар от управлението на СС на „Поморска“ и от „Монтелупих“ — две места, за които се предполагаше, че са устойчиви на ходатайства.

За празника Емили му изпрати обичайните поздравления от Чехословакия, а Ингрид и Клоновска му дадоха подаръци. Домашните му навици почти не се бяха променили за четирите години и половина, прекарани в Краков. Ингрид все още му бе любовница, Клоновска — приятелка, а Емили — съпруга, отсъстваща по обясними причини. Каквито и грижи и разочарования да е имала някоя от тях, останали са неописани, но ставаше очевидно при неговите тридесет и седем години, че отношенията му с Ингрид се поохлаждат, че Клоновска — винаги лоялна приятелка — се задоволява с инцидентните бурни нощи, а Емили все още смята брака им за неразтрогнат. Засега обаче те му дадоха подаръците и си мълчаха.

Други обаче участваха в празника. Амон разреши Хенри Рознер да отиде с цигулката си до улица „Липова“ под конвоя на най-добрия баритон от украинските полицаи. По това време Амон бе много доволен от общуването си с Шиндлер. В замяна на непрестанната му подкрепа за лагера в „Емалия“ Амон един ден получи като подарък мерцедес — обаче не онази бричка, която Оскар купи от Джон за ден, а най-елитния автомобил в гаража на фабриката.

Концертът се проведе в кабинета на Шиндлер. Не присъства никой друг освен него. Като че ли буйният милионер се бе уморил от компаниите.

Когато украинецът отиде до тоалетната, Оскар разкри пред Хенри причините за депресията си. Тревожеше се от военните сводки. Рожденият му ден се случи в една празнина. Руската армия бе спряла в блатата Припят в Белорусия, точно преди Лвов. Страховете на Оскар малко учудиха Хенри. Чудеше се дали хер Шиндлер не разбира, че ако руснаците не бъдат спрени, това ще означава край на бизнеса му в Полша.

— Често моля Амон да те пусне тук за постоянно — рече Оскар. — Тебе, жена ти и детето. Не иска и да чуе за това. Много те цени. Но понякога…

Хенри бе страшно благодарен. Обаче усещаше, че трябва да му каже, че неговото семейство е толкова „на сигурно“ място в „Плашув“, колкото и всяко друго семейство. Например снаха му, която Гьот бе видял да пуши на работното й място и бе наредил да я застрелят. Но един от охраната бе посмял да каже, че това е госпожа Рознер, съпругата на акордеониста Рознер. „А, така ли — рече Амон и се смили над нея. — Е, добре, жено, само запомни, че не понасям пушенето на работното място!“

Хенри сподели с Оскар същата вечер, че поради отношението на Амон — братята Рознер бяха защитени от посегателства чрез музикалния си талант — бяха решили с Манчи да доведат в лагера и осемгодишния си син Олек. Той се укриваше при приятели в Краков, но с всеки изминат ден това ставаше все по-опасно. Веднъж влязъл в лагера, Олек можеше да се смеси с тълпата деца, някои от които дори не фигурираха в списъците на лагера, а присъствието им се подкрепяше от затворниците и се толерираше от някои от младшите офицери и полицаи. Но да се вмъкне Олек в лагера бе доста рисковано. Полдек Пфеферберг, който трябваше да отиде с камион до града, за да натовари кутии за инструменти, успя да вкара момчето нелегално. Украинците едва не го откриха при огледа при портата: той все още бе външно лице и живееше в противоречие с всички закони на генерал-губернатора за расовото разделение. Крачетата му се бяха показали внезапно от кашона, който се намираше в краката на Пфеферберг. „Господин Пфеферберг, господин Пфеферберг! — чу Полдек изпод краката си глас, тъкмо когато украинците претърсваха каросерията на камиона. — Виждат ми се краката.“

Сега Хенри се смееше на тази случка, макар и малко уморено, защото все още имаше да се преминава през какви ли не препятствия. Но Шиндлер реагира крайно развълнувано, може би с жест, съответстващ на леко алкохолната меланхолия, която го опияни вечерта на рождения муден. Той вдигна стола си пред портрета на фюрера. Изглеждаше, като че ли всеки момент ще го запрати по него. Но отново се обърна и смъкна стола внимателно, докато четирите крака не стигнаха на равно разстояние до пода. После така го тръшна на килима, че направо разклати стените.

Накрая рече:

— Започнали са да изгарят телата, нали?

Хенри направи гримаса, сякаш миризмата прониква в стаята.

— Започнаха — каза той.

Сега, след като „Плашув“ бе станал КЛ („концентрационен лагер“) според бумагите на бюрократите, неговите обитатели откриха, че е по-безопасно да се срещат с Амон. Важните риби от Ораниенбург не разрешаваха безразборните екзекуции. Бяха отминали дните, когато хората, които бавно белят картофи, загиваха на място. Сега можеха да загиват само с технологична точност. Трябваше да се проведе разпит и записът да се изпрати в три екземпляра в Ораниенбург. Присъдата трябваше да се потвърди не само от канцеларията на генерал Глюк, но също и от отдел „В“ („Икономически“) на генерал Пол. Защото, ако комендант екзекутираше стратегически важни работници, отдел „В“ щеше да бъде засипан с искания за компенсации. Заводите „Алах-Мюнхен“ например, които произвеждаха порцелан, ползвайки робски труд от Дахау, наскоро бяха поискали компенсации за тридесет и една хиляди и осемстотин райхсмарки, защото „в резултат на епидемията от тиф, пламнала през януари 1943 година, бяхме лишени от затворнически труд за периода 26.01.1943 до 03.03.1943 година. Според нас имаме право на компенсации по т. 2 от Фонда за компенсации на бизнес неустойки…“

Отдел „В“ беше още по-уязвим за компенсации, ако загубата на квалифицирана работна ръка се получеше в резултат на прекомерното усърдие на някой запален по стрелбите офицер от СС.

За да си спести писмената работа и усложненията по йерархическата стълбица, Амон контролираше ръката си през по-голямата част от времето. Хората, които му се мяркаха пред очите през пролетта и в началото на лятото на 1944, смътно усещаха, че не ги грози заплаха, макар да не знаеха нищо за отдел „В“ и за генералите Пол и Глюк. За тях това си беше чисто и просто „провидение“, също толкова невероятно, както и внезапните изблици на лудост у Амон.

Но както бе казал Оскар пред Хенри Рознер, и в „Плашув“ вече горяха тела. СС унищожаваше лагерите си на изток като подготовка за настъплението на русите. Предишната есен евакуираха „Треблинка“, „Собибор“ и „Белзец“. На военните, които доскоро ги бяха управлявали, заповядаха да вдигнат във въздуха газовите камери и крематориумите, за да не останат никакви следи от обитателите. След това ги изпратиха в Италия, за да се борят с партизаните. Огромният комплекс в Аушвиц се намираше на сигурно място в Горна Силезия и щеше да обслужва целия Изток. Дори се реши да се построят подземни крематориуми. Защото без доказателствата на крематориумите мъртвите не бяха опасни свидетели. Те бяха просто шепот на вятъра, обикновен прах по листата на трепетликите.

Положението в „Плашув“ не бе толкова просто, защото тук мъртвите бяха навсякъде. В патоса на пролетта на 1943 телата на мъртвите след погрома над гетото в Краков, бяха закопани безразборно в общи гробове из гората. Сега отдел „Д“ накара Амон да ги открие всичките.

Преценките за общия брой на телата варираха в доста големи граници. Публикациите в полския печат, които се базираха на работата на Комисията за разследване на нацистките престъпления и на някои други източници, твърдяха, че сто и петдесет хиляди затворници — някои от тях на път към други лагери — са преминали през „Плашув“ и неговите пет подразделения. Според поляците осемдесет хиляди от тях са умрели в лагера, предимно след масови екзекуции в Чуйова Гурка или при епидемии.

Тези числа направо замаяха оцелелите от „Плашув“, които си спомняха ужасяващото горене на телата. Те казваха, че изровените са били между осем и десет хиляди — едно страховито множество само по себе си, което не биха искали да преувеличават. Разликата в двете преценки се заличава още повече, като припомним, че екзекуциите на поляци, цигани и евреи продължаваха в Чуйова Гурка и на други места около „Плашув“ през по-голямата част от същата година и че самите есесовци започнаха да горят телата веднага след някоя екзекуция на австрийския редут. Освен това Амон не успя да изрови всички трупове от гората. След войната при ексхумации бяха открити труповете на още няколко хиляди души. И днес в предградията на Краков, около Плашув, при строителни изкопи се откриват човешки кости.

При едно посещение на „Плашув“ точно преди рождения си ден Оскар видя редиците жертвени клади точно над цеховете. Когато дойде седмица по-късно, работата се бе засилила още повече. Телата се изравяха от затворници-мъже, които работеха с кърпи на устата и запушени носове. В одеяла, на носилки и колички мъртвите биваха откарвани до кладите и ги слагаха върху подложка от пънове. Така се оформяше пирамидата ред по ред, докато стигнеше на височина човешки ръст, заливаше се с нафта и се запалваше. Пфеферберг се ужасяваше от илюзорния живот, който огънят придаваше на труповете: телата се сгърчваха, като че ли се изправяха, събаряха горящите пънове, ръцете им сякаш се протягаха, а устата зейваха за последна дума. Един млад есесовец от пункта за обезпаразитяване тичаше сред кладите, размахваше пистолет и крещеше заповедите като луд. Прахът на мъртвите се наслояваше в косите и върху прострените дрехи в градините на вилите на младшите офицери. Оскар се развесели, като видя как персоналът реагира на пушека: сякаш саждите във въздуха бяха неизбежен промишлен отпадък. Сред тези облаци прах от кладите Амон излизаше на езда с Майола. И двамата седяха спокойно на седлата си. Лео Джон водеше дванадесетгодишния си син да лови попови лъжички в блатата край гората. Пламъците и вонята не нарушиха ритъма на живота им.

Оскар се бе облегнал на седалката на БМВ-то, прозорците бяха вдигнати догоре и здраво затискаше устата и носа си с кърпичка. Мислеше си, че сега горят и семейство Шпира с останалите. Той остана направо изумен, когато миналата Коледа екзекутираха всички полицаи от ЕП в гетото заедно със семействата им веднага щом Симхе Шпира привърши операцията по претърсването и разрушаването на гетото. Доведоха ги вкупом с жените и децата на редута в един следобед и ги застреляха със залеза на студеното слънце. Застреляха най-верните (Шпира и Целингер), както и най-нелоялните. Шпира, срамежливата госпожа Шпира и двете ненадарени деца, на които Пфеферберг бе преподавал: всички стояха голи насред кръг от насочени автомати, трепереха и се притискаха един в друг. Наполеоновската униформа на Шпира сега беше просто купчина парцали за рециклиране, приготвена до подстъпите на редута. А Шпира все още ги уверяваше, че няма да им се случи нищо лошо.

Тази екзекуция шокира Оскар, защото показа, че няма послушание или реверанс, който един евреин може да направи, за да осигури оцеляването си. Сега изгаряха телата на семейство Шпира също така анонимно и неблагодарно, както ги бяха екзекутирали.

Дори и семейство Гутер! Това се случи след една вечеря у Амон миналата година. Оскар си бе тръгнал тогава рано, но по-късно чу какво е станало. Джон и Нойшел започнали да се заяждат с Бош. Казали му, че според тях е страхливец. Хвалел се, че е ветеран от окопите, но те не го били виждали да изпълнява дори и една екзекуция. Часове наред го подигравали и това било шегата на вечерта. Накрая Бош заповядал да доведат Давид Гутер и сина му, а също и госпожа Гутер и дъщерята от женския сектор. Отново ставало дума за верни слуги на режима. Давид Гутер бе последният председател на Еврейския съвет и им бе сътрудничил във всичко, никога не бе ходил на улица „Поморска“. Никога не повдигна въпрос за размаха на акциите, нито пък за ешелоните, изпращани към Белзец. Подписваше, каквото му дадяха, и считаше всяко искане на германците за основателно. Освен това Бош използваше Гутер като агент вътре и извън „Плашув“, Изпращаше го с камиони, натоварени с нови тапицирани мебели, и с джобове, пълни със скъпоценности, за да продава на черно в Краков. Гутер изпълняваше всичко отчасти, защото бе мошеник, отчасти, защото така се надяваше да помогне на жена си и децата си.

В два часа в онази ледена нощ един евреин, полицай на име Цаудер, приятел на Пфеферберг и Щерн, който по-късно бе застрелян от Пиларжик по време на офицерски запой, стоял на пост пред женския сектор и чул всичко. Бош заповядал семейство Гутер да се подредят в една дупка близо до женския лагер. Децата се молели, но Давид и госпожа Гутер се държали спокойно, знаейки, че няма смисъл от жалби. Сега, както Оскар виждаше, всички доказателства се унищожаваха — семействата Гутер и Шпира, бунтовниците, свещениците, децата, хубавите момичета с германски документи — целият този абсурден хълм трябваше да бъде заличен, в случай че пристигнат руснаците и започнат да шумят.

В писмо до Амон от Ораниенбург се посочваше, че в бъдеще трябва да се вземат мерки за унищожаването на труповете. За тази цел щяха да изпратят инженери от Хамбург, които да огледат района за строителство на крематориуми. Временно труповете трябваше да се заровят на добре маркирани места до изгарянето им.

Когато при второто си посещение Оскар видя размаха на работата на Чуйова Гурка, първата му мисъл бе да остане в колата, да обърне и да се прибере вкъщи. Сякаш у него говореше здравомислещият германец. Вместо това той отиде при приятели в цеховете, после посети и канцеларията на Щерн. Мислеше си, че при всичката тази пепел, която се сипеше през прозорците, няма да е чудно, ако хората мислят за самоубийство. Но всъщност точно той изглеждаше потиснатия. Не попита, например, както обикновено: „Е, хер Щерн, щом Бог е сътворил човека по свой образ и подобие, коя раса прилича най-много на него? Полякът или чехът?“ Този ден нямаше подобни шегички. Вместо това той изръмжа:

— Какво мислите по въпроса?

Щерн каза, че затворниците са си затворници. Вършеха си работата и се надяваха да оцелеят.

— Аз ще ви измъкна — внезапно изсумтя Оскар. Сложи свития си юмрук на бюрото и добави:

— Ще ви измъкна всички от тук.

— Всички? — попита Щерн.

Такъв си беше евреинът. Подобно библейско спасение не пасваше на времената, в които живееха.

— Тебе, във всеки случай — отвърна Оскар. — Вас.

Двадесет и осма глава

В канцеларията на Амон в административния блок работеха двама машинописци: германката госпожа Кохман и усърден млад затворник на име Митек Пемпер. След време Пемпер щеше да стане секретар на Оскар, но през лятото на 1944 година той все още работеше за Амон и както всички други в подобно положение, не беше много обнадежден от възможността да оцелее.

За пръв път той се срещна с Амон също толкова инцидентно, както и прислужницата Хелен Хирш. Пемпер бе отведен в кабинета на Амон, след като някой го препоръча на коменданта. Младият затворник бе студент по счетоводство, бърз машинописец и можеше да пише под диктовка на полски и на немски. Казваха, че има и необикновена памет. Така, попаднал в плен на собствените си заложби, Пемпер се озова в главната канцелария на „Плашув“ при Амон, а понякога ходеше и до вилата, за да му диктува комендантът.

По ирония на съдбата накрая, след всички свидетелски показания, именно светкавичната фотографска памет на Пемпер ще осигури бесилото за Амон.

Пемпер трябваше да е втори машинописец. За секретни документи Амон трябваше да ползва германската си секретарка, фрау Кохман, момиче не така компетентно като Митек. Понякога Амон нарушаваше правилото и оставяше Пемпер да пише секретни документи. А Митек, дори когато седеше срещу бюрото на Амон с тефтер на коляно, не можеше да не се разсейва с противоречиви мисли и подозрения. Първата мисъл беше, че всички тези доклади и меморандуми със специално предназначение, чието съдържание той старателно съхраняваше в забележителния си ум, ще го превърнат в свидетел №1 в онзи далечен ден, когато застанат двамата с Амон пред военния трибунал. Другата мисъл бе, че накрая Амон просто ще го изтрие от лицето на земята, както се изтрива касета със секретна информация.

Въпреки всичко всяка сутрин Митек приготвяше своя комплект машинописна хартия, индига и резервни материали и комплекта за германското момиче. След като тя свършеше писането, Пемпер се залавяше уж да унищожи индигата, а всъщност ги задържаше и ги четеше. Не си водеше никакви бележки, още от училище се носеше славата на изключителната му памет. Знаеше, че ако някога този трибунал се състои, ако седнат с Амон в съдебната зала, той ще изуми коменданта с точно посочените дати в показанията си.

Пемпер видя някои уникални секретни документи. Прочете например меморандум за боя с пръчки върху жени. В него се напомняше на комендантите на лагери, че наказанието трябва да води до максимален ефект. Беше унизително за служителите на СС да изпълняват наказанието, затова чехкините щяха да бъдат бити от словачките и обратно. Рускините и полякините щяха да правят същото. Комендантите трябваше да употребят въображението си, за да изследват и други етнически и културни различия.

Друг бюлетин им напомняше, че самите коменданти нямат право да налагат смъртно наказание. Трябва да изискват разрешение чрез телеграма или писмо до Главния отдел за сигурност на Райха. Амон бе направил това през пролетта заради двама евреи, избягали от помощния лагер във Величка. Той предлагаше да бъдат обесени. От Берлин бе пристигнала телеграма с разрешение, подписано от д-р Ернст Калтенбрунер, шеф на Главния отдел за сигурност на Райха.

През април Пемпер прочете меморандум от Герхард Маурер, шеф на канцеларията за трудова концентрация и разпределение в отдел „Д“ на генерал Глюк. Маурер искаше информация от Амон колко унгарци могат временно да останат в „Плашув“. Крайното им местоназначение бе Германски военен завод (ГВЗ), който бе подразделение на „Круп“ и произвеждаше снаряди в огромния комплекс на Аушвиц. Понеже Унгария съвсем наскоро бе завладяна от Германия със статут на протекторат, унгарските евреи и опозиционери бяха в по-добро здравословно състояние от онези, прекарали години по затворите и гетата. Така че те бяха истинска благословия за фабриките в Аушвиц. За съжаление в ГВЗ още нямаше подходящи условия за тях и ако комендантът на „Плашув“ можеше временно да прибере седем хиляди души до уреждане на нещата в Аушвиц, отдел „Д“ щеше да му бъде безкрайно благодарен.

Отговорът на Гьот, видян или напечатан от Пемпер, бе че „Плашув“ е препълнен до границите на капацитета си и няма място отвъд мрежите с електрически ток. Но въпреки това Амон може да приеме до десет хиляди транзитно преминаващи затворници:

а) ако му се разреши да ликвидира непродуктивния елемент в лагера;

б) ако въведе заповед на един нар да спят по двама затворници.

Маурер му отговори, че не може да разреши през лятото да спят по двама затворници в едно легло заради опасност от тиф и че според изискванията в идеалния случай на човек трябва да се падат по три кубически метра въздух. Но той би посъветвал Гьот да осъществи първата точка. Отдел „Д“ ще съобщи на Аушвиц-Биркенау или поне на сектора за унищожение в това голямо предприятие да очакват композиции с отделени затворници от „Плашув“. Същевременно ще уредят нещата с Източната линия, която ще докара вагоните за добитък от главната линия право до портата на „Плашув“.

Така Амон трябваше да проведе чистка в лагера си.

С благословията на Маурер и отдел „Д“ за един ден той зачеркна живота на толкова много хора, колкото Оскар Шиндлер се опитваше да приюти в „Емалия“ било с хитрост, било с бясно харчене на пари. Амон нарече чистката си „Здравословната акция“.

Ръководеше я така, сякаш беше панаир. В неделното утро на седми май, когато започна акцията, на плаца висяха знамена „За всеки затворник — подходяща работа!“ От високоговорителите се чуваха балади, валсове от Щраус, любовни песни. Под тях бе поставена маса, където седяха д-р Бланке, лекарят от СС, заедно с д-р Леон Грос и няколко чиновници. Разбиранията на Бланке за „здраве“ бяха така ексцентрични както на всеки лекар от СС. Той бе изчистил лазарета на лагера от хронично болни, като им инжектирал бензин във вените. Тези инжекции по ничия дефиниция не можеха да се нарекат „хуманни убийци“. Пациентите изпадаха в конвулсии и след четвърт час се задушаваха. Марек Биберщайн, някогашен председател на Еврейския съвет, а след две години престой в затвора — просто обитател на „Плашув“, получи инфаркт един ден и бе отведен в лазарета. Преди Бланке да успее да му постави инжекция с бензин, д-р Идек Шиндел, чичото на онова момиченце Женя, което бе наелектризирало Шиндлер преди две години, се появи с няколко колеги в стаята при Биберщайн. Един от тях му постави доза цианид — значително по-милосърден убиец.

Днес пред Бланке бяха сложени всички кутии с медицинските картони на затворниците. Той щеше да преценява здравословното състояние на цяла барака едновременно и когато приключеше с единия комплект документи, веднага донасяха нов.

Щом стигнеха до плаца, затворниците получаваха заповед да се съблекат. Заставаха голи в редици и започваха да тичат пред лекарите. Бланке и Леон Грос, лекарят евреин, който сътрудничеше на СС, пишеха нещо по картоните, сочеха затворниците и ги викаха поименно, за да установят точните имена на хората. Затворниците продължаваха да тичат, а лекарите ги наблюдаваха за някакви симптоми на болест или мускулна слабост. Заниманието бе странно и унизително. Мъже с изкривени гръбначни стълбове (като например Пфеферберг, чийто гръбнак бе изкривен от Худжар с удар с дръжка на камшик), жени с хронична диария, чиито бузи бяха боядисани със сок от цветно зеле, за да не изглеждат твърде бледи — всички тичаха усърдно, за да спасят живота си, и ясно разбираха какво става. Младата госпожа Кинстлингер, която бе представяла Полша в спринта на Олимпийските игри в Берлин, разбираше, че всичко онова е било игра. Сега бе истинско състезание. Стомахът ти се свива, въздухът не стига, а под звуците на тази измамна музика тичаш, за да спасиш безценния си живот.

Затворниците не разбраха какви резултати са постигнали чак до следващата неделя, когато отново ги събраха на плаца под същите знамена и на фона на същата музика. Започнаха да четат на глас имената на неиздържалите „Здравословната акция“ и под строй ги отвеждаха към източната част на плаца. Надаваха се викове на ярост и почуда. Амон очакваше бунт и затова беше повикал подкрепление от военния гарнизон на Краков, което имаше готовност да се притече на помощ при затворнически вълнения. Почти триста деца бяха открити при чистката предишната неделя и когато сега ги отвличаха насила към другия край на плаца, виковете на родителите бяха толкова силни, че по-голямата част от местните полицаи заедно с военното подкрепление от Краков трябваше да образуват кордон, за да разделят двете групи. Това меле продължи часове наред, охраната едва отблъскваше вълните обезумели родители и сипеше обичайните лъжи на онези, които имаха роднини сред групата на отхвърлените. Нищо определено не бе казано, ала всеки знаеше, че хората в онази група не са издържали теста и сега са обречени на гибел. Някаква жалка скоропоговорка се предаваше между двете групи на фона на шумотевицата от валсове и жизнерадостни песни по високоговорителите. Хенри Рознер, сам в паника, докато всъщност синът му Олек се криеше нейде из лагера, преживя нещо много странно, виждайки млад есесовец, който със сълзи на очи заклейми грозната сцена и се закле да се запише доброволец на Източния фронт. Но офицерите крещяха, че ако затворниците не са дисциплинирани, ще заповядат на хората си да стрелят. Може би Амон се надяваше, че едно оправдано откриване на стрелба ще доведе до по-нататъшно намаляване броя на лагерниците в „Плашув“.

След акцията хиляда и четиристотин възрастни и двеста шестдесет и осем деца стояха в източния край на плаца, заградени от кордон автомати и готови за светкавично заминаване към Аушвиц. Пемпер видя и запомни числата, които за Амон бяха незадоволителни. Макар че това не бе бройката според първоначалните сметки, все пак щеше да се отвори мъничко местенце за голямата група временно пребиваващи унгарци.

В картовата класификация на д-р Бланке децата в „Плашув“ не бяха така изрядно подредени както възрастните. Много от тях прекараха тези две недели скрити, защото и те, и родителите им инстинктивно предчувстваха, че крехката им възраст и липсата на имената им от картотеката и от лагерната документация ще ги направи очевидни мишени по време на чистката.

Втората неделя Олек Рознер се скри на тавана на една барака. С него имаше още две деца. През целия ден те мълчаха като онемели, през целия ден се стискаха сред въшките и малките вързопи с принадлежности на затворниците. И децата, както всеки възрастен, знаеха, че СС и украинците са се отказали да претърсват таваните. Мислеха, че там гъмжи от тиф, а д-р Бланке им каза, че дори една частичка от изпражненията на въшка да попадне в раничка по кожата им, това може да причини тифна епидемия. Някои от децата месеци наред бяха укривани в барака с надпис „Внимание, тиф!“ близо до мъжкия затвор. През тази неделя „Здравословната акция“ на Амон бе далеч по-смъртоносна от микроскопичните преносители на тиф.

Някои от двеста шестдесет и осемте деца, отделени за Аушвиц, всъщност бяха посрещнали Акцията скрити. Всяко дете в „Плашув“, водено от същата решителност, дала сили на Олек Рознер да седи часове наред неподвижен и безмълвен на тавана, си бе избрало любимото място за криене. Някои бяха в дупките под бараките, други предпочетоха умивалните, трети — някой навес зад гаража. Много от тези скривалища бяха открити предишната или следващата неделя и вече не бяха сигурни убежища.

Друга нищо неподозираща група бе докарана на плаца. Имаше родители, които познаваха този или онзи полицай от охраната. Както веднъж се бе оплакал Химлер, и най-твърдият обершарфюрер, който не трепваше при екзекуция, си имаше свои любимци, сякаш това бе училищен двор. Ако станеше въпрос за децата, мислеха си някои родители, човек можеше да се обърне за помощ към някой познат полицай.

Миналата неделя едно тринадесетгодишно сираче си бе помислило, че не е заплашено, защото при други проверки бе минало за млад мъж. Но голо то не можеше да опровергае красноречието на детинското си телце. Казаха му да се облече и го пратиха в детската група. Сега, когато от едната страна родителите крещяха след децата си, отвеждани настрана, а високоговорителите бучаха сантименталната песен със заглавие „Мамо, купи ми пони“, момчето просто премина от група в група, като че ли водено от онзи здрав инстинкт, който бе напътствал и малкото момиченце с червена шапка на Площада на мира. Никой не го видя, както и Червената шапчица. То стоеше — един правдоподобен на пръв поглед възрастен, — а сърцето му биеше така, сякаш иска да изскочи от малкия му гръден кош. После преструвайки се, че има пристъп на диария, помоли полицай от охраната за разрешение да иде до клозета.

Продълговатата постройка на клозетите се намираше от другата страна на мъжкия лагер. Като влезе в нея, момчето прекрачи дългата дъска, където седяха мъжете по голяма нужда. Сложи ръце на ръбовете на ямата и се спусна вътре, опитвайки да намери някаква опора по околните стени за колената или пръстите на краката си. Вонята направо го заслепи, а мухите влизаха в устата, в ушите, в ноздрите му. Когато се потопи още по-надълбоко в смрадта и накрая стъпи на дъното, стори му се, че чува някакво невероятно жужене на гласове отвъд звука на раздразнените мухи. „Гонят ли те?“ — рече един глас. Друг добави: „По дяволите! Това си е наше местенце.“

Вътре имаше още десет деца.

В доклада на Амон, който Митек Пемпер успя да види през рамото на фрау Кохман в понеделник сутрин, се споменаваше сложната дума „Sonderbehandlung“ — специално отношение. Това бе термин, доста популярен за последните години, но тогава Пемпер го видя за пръв път. Разбира се, той звучеше успокояващо, имаше нещо медицинско в него, но Митек вече бе наясно, че тук медицината няма нищо общо.

Една телеграма, която Амон продиктува същата сутрин за изпращане до Аушвиц, заличи въпросителните около значението на термина. Амон обясняваше, че за да направи бягството по-трудно, е накарал всички избрани за специално отношение да съблекат малкото останали цивилни дрехи на жп платформите и да облекат раирани затворнически дрехи. Понеже винаги имаше недостиг на такова специфично облекло, раираните униформи на хората от „Плашув“ трябваше да се изпратят обратно в лагера за повторна употреба.

Всички деца в „Плашув“, по-голямата част от които бяха в клозетните ями при сирачето, продължиха да се крият или да се преструват на възрастни, докато при по-нататъшни претърсвания ги намериха и ги изпратиха по Източната линия на бавно, шестдесеткилометрово пътуване към Аушвиц. Ешелоните бяха използвани най-пълноценно през цялото лято: возеха войници и боеприпаси на изток до задънените релси близо до Лвов, а на връщане си губеха времето по разклонения, докато доктори от СС гледаха безкрайни редици от тичащи голи затворници.

Двадесет и девета глава

Оскар седеше в кабинета на Амон, чиито прозорци бяха широко отворени да поемат един задушен летен ден. От самото начало му се струваше, че срещата е доста фалшива. Може би същото си мислеха и Мадрич, и Бош, защото погледите им все се отместваха от Амон и се рееха над вагонетките с варовик, над някой преминаващ камион или вагон навън.

Амон ги предупреди, че ще е среща по въпросите на сигурността. Въпреки че нещата на фронта се стабилизираха, каза им той, настъплението на русите към предградията на Варшава бе засилило подривната дейност на партизаните из цялото генералгубернаторство. Евреите получаваха информация за това и се опитваха да бягат.

— Разбира се — посочи Амон, — те не знаят, че са на по-сигурно място зад мрежите, отколкото ако се сблъскат с полските партизани — тези убийци на евреи! Във всеки случай, трябва да сме готови за евентуално нападение на партизаните отвън и, което е по-лошо, от сблъсък между партизаните и затворниците.

Оскар се опита да си представи как партизаните нахлуват в „Плашув“, освобождават всички поляци и евреи и те се превръщат моментално в армия. Беше си чисто и просто блян — кой би повярвал въобще? Но Амон се мъчеше да ги убеди, че той вярва. Малкото представление си имаше цел, Оскар беше повече от сигурен.

Бош рече:

— Ако партизаните атакуват лагера ти, Амон, надявам се, че това няма да стане, когато съм поканен на вечеря у вас.

— Амин, амин! — промърмори Шиндлер.

След срещата — каквато и да беше целта й — Оскар отведе Амон до колата си, която бе паркирал при административния блок. Отвори багажника. Вътре имаше богато украсено седло, изработено със специфичните особености за района на Закопане в планините на юг от Краков. Оскар трябваше да продължава да глези Амон с подобни малки подаръци и сега, след като таксите за работна ръка в Германската емайлна фабрика вече не отиваха при хауптщурмфюрер Гьот, а се изпращаха директно в Краков при представителя на Главната канцелария на генерал Пол в Ораниенбург.

Оскар предложи да откара Амон и новичкото му седло до вкъщи.

При такъв жесток пек някои от затворниците бутаха вагонетки без подобаващото усърдие. Но седлото бе размекнало Амон, а и вече не му се разрешаваше да скочи от колата и да застреля някого просто ей така. Минаха покрай казармите и стигнаха до отклонението на жп линията, където имаше няколко охранявани вагони за добитък. От маранята над тях, която се смесваше с топлината и парата, Оскар позна, че са страшно претъпкани. Дори шумът от моторите се заглушаваше от жалните викове и молби за вода.

Спря колата и се заслуша. Беше му позволено, като се вземе предвид скъпото седло в багажника. Амон се усмихна снизходително на сантименталния си приятел.

— Това са хора от „Плашув“ и от трудовия лагер в Шебнея. Има и поляци и евреи от „Монтелупих“. Отиват в Маутхаузен — рече той, произнасяйки името закачливо. — Оплакват ли се? Май все още не знаят какво е мъка…

Горните части на вагоните изглеждаха като бронзови от жегата.

— Имаш ли нещо против — попита Оскар, — ако извикам пожарната команда?

Амон се засмя, като че ли искаше да каже „Какво си намислил пак?“ От смеха му се разбираше, че на друг човек не би разрешил да извика пожарникарите, но на Оскар това бе позволено, защото бе голям „образ“ и можеше да се получи чудесен виц, който да се разказва на вечеря.

Амон истински се развесели, когато Оскар изпрати украинския полицай да удари камбаната за пожарната команда евреи. Гьот знаеше, че Оскар е наясно какво означава Маутхаузен. Ако облееш вагоните с вода, това значи, че обещаваш живот на хората вътре. А такива обещания, според всяка морална система, не са ли истинска жестокост? Така неверието се преплиташе с толерантно веселие у Амон, а маркучите се опъваха и струите съскаха по нагорещените покриви. Нойшел също излезе от кабинета си и слезе долу, за да поклати глава и се посмее, докато хората вътре във вагоните стенеха и крещяха от благодарност. Телохранителят на Амон, Грюн, стоеше и бъбреше с унтерщурмфюрер Джон, плесна се по бедрата и подсвирна, когато водата започна да пръска. Издърпани и пуснати докрай, маркучите стигаха едва до средата на влаковата композиция. След това Оскар поиска Амон да му даде на заем камион или кола и няколко украинци, за да докарат от Заблоче шланговете от ГЕФ. Оскар каза, че са дълги по двеста метра. Това се стори на Амон дяволски смешно.

— Разбира се, че съм склонен да изпратя камион — каза той.

Амон бе склонен да направи всичко, за да види подобна житейска комедия.

Оскар даде на украинците бележка за Банкиер и Гарде. Докато чакаха да се върнат полицаите, Амон така се вживя в събитието, че разреши да отворят вратите на вагоните, да плискат кофи с вода върху затворниците и дори да изнесат мъртвите с подпухнали зачервени лица. Наоколо все още стояха развеселени офицери и полицаи. „От какво си мисли, че ги е спасил?“

Когато дългите маркучи пристигнаха от ГЕФ и всички вагони бяха обилно залети с вода, шегата пое нова насока. В бележката си до Банкиер Оскар нареждаше освен това да се качи в апартамента му на най-горния етаж във фабриката и да напълни голяма кошница с алкохол, цигари, хубаво сирене и наденици, и така нататък. Оскар даде кошницата на полицая в края на влака. Това си бе съвсем очевидна сделка и човекът изглеждаше малко притеснен от подобна щедрост. Бързо пъхна кошницата във вагона, в случай че някой от офицерите от „Плашув“ го види и реши да докладва. Но Оскар, изглежда, се ползваше с необичайното благоволение на коменданта и затова охраната го изслуша с уважение.

— Когато спирате близо до някоя гара — рече Оскар, — нали ще отваряте за малко вратите?

Години по-късно двама оцелели от този ешелон, докторите Рубинщайн и Фелдщайн, казаха на Оскар, че охраната често отваряла вратите на вагоните и разрешавала да се пълнят кофите с вода по време на еднообразното пътуване до Маутхаузен. Разбира се, за повечето от пътуващите това било само едно последно удоволствие преди смъртта.

Докато Оскар се движеше покрай ешелона, съпровождан от смеховете на есесовците, понесъл безсмисленото спасение за момента, се забелязваше, че не е толкова безразсъден, колкото обладан от фиксидея. Дори Амон виждаше, че приятелят му е сменил курса. Цялата тази лудост — прекарването на маркуч до най-далечния вагон, подкупването на човек от СС пред очите на служители на СС — можеше да предизвика промяна в смеховете на Шайд, Джон или Худжар, а оттук масово изобличение на Оскар и малък доклад, който Гестапо нямаше да може да пренебрегне. Така Оскар ще отиде в „Монтелупих“ и след това, имайки предвид предишни негови прегрешения според закона за расите, ще замине към Аушвиц. Затова Амон бе ужасен, че Оскар настоява да се отнесе с тези потенциални мъртъвци, като че ли са бедни роднини, пътуващи в трета класа, но на път към едно прекрасно място.

Около два часа един локомотив затегли ужасната върволица товарни вагони към главната линия и всички маркучи бяха прибрани. Шиндлер откара Амон и безценното седло до вилата. Гьот видя, че Оскар все още мисли за станалото и за пръв път от началото на приятелството им си позволи да му даде съвет.

— Трябва да се успокоиш — каза Амон. — Не можеш да тичаш след всеки влак, натоварен оттук.

Инженер Адам Гарде също видя симптомите на промяната у Оскар. През нощта на двадесети юли един есесовец го събуди в бараката. Хер директорът извика охраната и каза, че спешно трябва да говори с инженер Гарде в кабинета си. По професионални въпроси!

Гарде намери Оскар да слуша радио. Лицето му гореше, а пред него на масата имаше бутилка и две чаши. През тези дни зад бюрото му висеше релефна карта на Европа. По време на германската окупация я нямаше, но Оскар, изглежда, страшно се интересуваше от свалянето на Райха. Тази вечер каналът бе „Дойчландгендър“, а не както обикновено ББС. Звучеше вдъхновяваща музика, както винаги преди важно съобщение.

Изглежда, Оскар слушаше много внимателно. Когато Гарде влезе, стана и бързо настани младия инженер на един стол. Сипа му коняк и припряно подаде чашата през бюрото.

— Някой се е опитал да извърши покушение над Хитлер — рече Оскар.

Бяха го обявили по-рано вечерта и според сводката Хитлер успял да се спаси. Обещаха, че ще се обърне към германския народ. Но все още радиото мълчеше. Минаха часове и речта се бавеше. Все пускаха музика от Бетховен, също както при Сталинградския разгром.

Оскар и Гарде чакаха часове наред. Противодържавно престъпление: евреин и германец седят заедно (ако се наложи, ще седят и цяла нощ), за да чуят дали фюрерът е мъртъв. Разбира се, и Адам Гарде изпита същата задушаваща вълна надежда. Забеляза, че жестовете на Оскар са някак отпуснати, като че ли възможността лидерът да е мъртъв освобождаваше напрегнатите му мускули. Пиеше си коняка съвсем съвестно и караше Гарде да пие своя.

— Ако е вярно — каза по едно време Оскар, — германците, обикновените германци като мене ще могат да започнат да изкупват вината си. И то само някой близо до Хитлер е имал куража да го изтрие от лицето на света. Това е краят на СС. Утре сутрин Химлер ще се намира в затвора.

Оскар изпускаше облаци дим.

— Боже — каза той, — какво успокоение е да видиш края на режима!

В новините в 22 часа се повтори предишното съобщение. Имало е опит за покушение върху фюрера, но той е бил неуспешен. Фюрерът ще говори след няколко минути. Когато мина час, а Хитлер все не се обаждаше, Оскар се отдаде на фантазия, която щеше да се разпространи широко сред германците към края на войната.

— Грижите ни свършиха — каза той. — Светът отново е нормален. Германия може да се съюзи със Запада срещу Русия.

Надеждите на Гарде бяха по-скромни. В най-лошия случай се надяваше на гето по стария модел от епохата на Франц Йосиф.

Както си пиеха и слушаха музиката, им се струваше все повече и повече, че е нормално Европа да ги дари с тази смърт, която бе жизненоважна за възстановяването на здравия разум. Отново бяха граждани на континента, вече не бяха затворникът и хер директорът. Обещанията по радиото за скорошна реч на фюрера не преставаха и всеки път Оскар се смееше с все по-силен смях.

Настъпи полунощ и двамата вече не обръщаха внимание на обещанията. Дишаха някак по-леко в този „постфюреров“ Краков. Предполагаха, че на сутринта ще има танци по площадите и никой няма да бъде наказан за това. Вермахтът ще арестува Франк в замъка Вавел и ще обгради управлението на СС на улица „Поморска“.

Малко преди един часа чуха Хитлер да говори от Растенберг. Оскар бе толкова убеден, че никога вече няма да чуе този глас, че няколко секунди не успя да различи звука въпреки познатите нотки. Мислеше си, че това е поредният партиен оратор, който печели време. Но инженер Гарде чу речта от самото й начало и позна чий е гласът.

„Скъпи мои германски приятели — започна речта. — Ако сега се обръщам към вас, то е, първо, за да чуете гласа ми и да знаете, че съм добре и, второ, за да научите за едно безпрецедентно престъпление в германската история.“

Речта завърши четири минути по-късно с реплика за конспираторите: „Този път ще си уредим сметките с тях така, както ние, националсоциалистите, умеем.“

Адам Гарде не се бе поддал всецяло на фантазията, която Оскар внушаваше цяла вечер. Защото Хитлер не бе само човек: той беше система с безброй разклонения. Дори и да умреше, нямаше гаранции, че системата ще промени същността си. А и не бе в природата на нещата исторически феномен като Хитлер да загине безславно в една нощ.

Но Оскар трескаво бе вярвал в смъртта му часове наред и когато надеждата се оказа илюзорна, младият Гарде изпадна в ролята на успокоител, а Оскар говореше с почти оперетна мъка.

— Всичките ни надежди за спасение са безплодни — каза той.

Наля по още една чаша коняк, бутна шишето настрана и отвори табакерата си.

— Вземи коняка и цигарите и върви да поспиш — рече накрая Шиндлер. — Още малко ще трябва да почакаме за свободата си.

В смесицата на коняк, новини и внезапната развръзка в ранните часове на деня Гарде не си помисли, че е невероятно Оскар да говори за „нашата“ свобода, сякаш и двамата имаха нужда от едно и също нещо, сякаш и двамата бяха затворници, които чакат спасение. Когато отново легна на нара, Гарде си помисли: „Странно е, че хер директорът говори по този начин… като някой фанатик. Обикновено е толкова прагматичен…“

Из „Поморска“ и лагерите около Краков се носеха слухове, че през това лято предстои неизбежно преразпределение на затворници. Слуховете тревожеха Оскар в Заблоче, а в „Плашув“ Амон получи неофициални вести, че лагерът ще бъде разформирован.

Всъщност разговорът за сигурността не бе свързан с предпазването на „Плашув“ от партизански нападения, а с предстоящото му затваряне. Амон повика Мадрич, Бош и Оскар в „Плашув“ само за да се престори на заинтересован. Тогава за него бе благопристойно да отиде до Краков и да посети Вилхелм Копе, новия шеф на полицията на генерал-губернатора. Амон седна срещу бюрото с престорено смръщено лице, а пръстите на ръцете му конвулсивно се свиваха и отпущаха като от постоянен стрес от нападение над „Плашув“. Разказа на Копе същата история, която бе сервирал на Оскар и на другите. Че партизанската организация има свои хора в лагера, че ционистите имат връзки с радикалното крило от Полската народна армия и с Еврейската съпротива. Както разбира самият обергрупенфюрер, такива връзки трудно се проследяват — съобщенията могат да се пренасят в тайно внесен самун хляб. Но при първата проява на бунт той — Амон Гьот — като комендант ще има нужда от пълномощия за наказателна акция. Въпросът, който поставяше, бе: ако първо стреля, а после изпрати писмени доклади до Ораниенбург, многоуважаемият обергрупенфюрер Копе ще го защити ли?

— Разбира се, няма проблеми — каза Копе.

Той не одобряваше бюрократите. В миналото като полицейски шеф на Вартеланд бе командвал бригада камиони, които откарваха затворниците „низша класа“ насред полето, форсираха двигателите и свързваха ауспусите с херметически затворените каросерии. Твърде деликатна операция, която не можеше да се бави с изрядна документация.

— Разбира се, разчитайте на собствената си преценка — каза той на Амон. — Ако постъпите така, аз ще ви подкрепя.

Оскар бе усетил по време на срещата, че в действителност Амон не се притеснява от партизаните. Ако тогава знаеше, че „Плашув“ ще бъде ликвидиран, щеше да проумее дълбокия замисъл на цялото представление, разиграно от Амон. Защото Амон се тревожеше за Вилек Хилович, шефа на еврейската лагерна полиция, когото освен всичко често ползваше като подставено лице на черния пазар. Хилович познаваше Краков. Знаеше къде може да продаде брашното, ориза и маслото, които комендантът заделяше от лагерните доставки. Познаваше търговци, които биха се заинтересували от скъпоценности от складовете за конфискувани вещи, зареждани от хора като Вулкан. Амон се безпокоеше за цялата тайфа „Хилович“: госпожа Маризия Хилович, която ползваше семейни привилегии, Митек Финкелщайн (заместник на Хилович), сестрата на Хилович — госпожа Фербер и господин Фербер. Ако в „Плашув“ съществуваше аристокрация, фамилията Хилович бяха нейни представители. Разполагаха с власт над затворниците, но това, което знаеха, бе нож с две остриета: знаеха толкова за делата на Амон, колкото за всяка мизерна шивачка от фабриката на Мадрич. Амон бе сигурен, че след затварянето на „Плашув“, ако ги откарат в друг лагер, ще опитат да се спасят от трудното положение там, разменяйки важна информация за неговите спекулации. Или, което бе по-вероятно, ще го сторят, щом огладнеят.

Разбира се, че и Хилович бе твърде неспокоен и Амон усещаше съмнението му, че ще се измъкне жив от „Плашув“. Амон реши да използва страха на Хилович като подходящ лост. Повика на съвещание в кабинета си Совински — запасняк на СС, извикан на служба от високите Татри на Чехословакия. Совински трябваше да влезе във връзка с Хилович и да се престори, че му предлага сделка да се спаси. Амон беше сигурен, че Хилович ще преговаря с голямо нетърпение.

Совински се справи със задачата много добре. Предложи на Хилович да измъкне цялото му семейство с някой от големите камиони-цистерни. Шест-седем човека можеха да се крият в сектора за дърва, когато там нямаше материал.

Хилович се заинтересува от предложението. Разбира се, Совински трябва преди това да изпрати бележка на приятели отвън, за да докарат камиона. Совински щеше да заведе семейството до мястото на срещата. Хилович искаше да плати с диаманти. Но, бе добавил той, като знак за взаимно доверие Совински ще достави и оръжие.

Совински докладва за срещата си на коменданта и Амон му даде един тридесет и осемкалибров пистолет, чийто ударник бе смъкнат. Совински предаде оръжието на Хилович, който по понятни причини не можеше да го изпробва. А Амон щеше да се закълне и пред Копе, и пред шефовете в Ораниенбург, че е открил оръжие в затворника.

Беше неделя в средата на август, когато Совински се срещна със семейство Хилович при навеса за строителни материали и ги скри в камиона. После подкара по „Йерусалимска“ към портата. Тук сигурно щеше да има рутинна проверка и после камионът щеше да изчезне в полето. В празния сектор за дървен материал във вените на петимата бегълци туптеше крехката, почти невероятна надежда, че ще оставят Амон зад гърба си.

Но на портата бяха Амон, Амтор и Худжар и украинецът Иван Шаруев. Проверката бе страшно бавна. Господата от СС с полуусмивчици се мотаеха около камиона, като оставяха дървената секция за накрая. Направиха се на изненадани, когато откриха жалката фамилия, набутана като сардини в дупката. Веднага щом измъкнаха навън Хилович, Амон „откри“ незаконното оръжие затъкнато в ботушите му. Джобовете на Хилович бяха натъпкани с диаманти — подкупи, дадени му от отчаяните му събратя в лагера.

Затворниците, които имаха ден за почивка, чуха, че Хилович е осъден на портата. Новината предизвика същия ужас, както екзекуцията на Симхе Шпира и неговата ЕП през миналата година. Самите затворници не можеха да преценят какво вещаят тези случаи за собствените им шансове за оцеляване.

Фамилията Хилович бяха екзекутирани един по един с пистолети. Амон, много прежълтял поради болния си чер дроб и застрашаващия го диабет, по-дебел от всякога, се задъхваше като възрастен чичо, ала все пак лично опря пистолета си във врата на Хилович. После труповете бяха изложени за назидание на плаца, а върху тях бе сложен плакат: „Онези, които нарушават справедливия закон, ги чака подобна смърт.“

Е, разбира се, затворниците от концентрационен лагер „Плашув“ не си извлякоха точно тази поука.

Амон прекара целия следобед, пишейки чернови на два дълги доклада: един до Копе, един за отдел „Д“ (Концентрационни лагери) на генерал Глюк. В тях обясняваше как е спасил лагера „Плашув“ от заговор още в първия му етап — групата ключови фигури сред конспираторите се опитала да избяга и той екзекутирал ръководителите. До единадесет часа вечерта още не бе успял да редактира нито един от докладите. Фрау Кохман беше твърде бавна за такава нощна работа и комендантът заповяда да събудят Митек Пемпер и да му го доведат във вилата. Още в коридора Амон заяви с безизразен глас, че според него младият човек е знаел за плана за бягство на Хилович. Пемпер бе направо изумен и не знаеше какво да каже. Огледа се наоколо, за да му дойде нещо на ум, и видя разпрания крачол на панталона си.

— Как мога да избягам в подобно облекло? — попита той.

Отговорът му с добре балансирани искреност и отчаяние задоволи Амон. Каза му да сяда зад пишещата машина и му даде наставления как да оформи и номерира документите. Амон потупа документите с подобните си на лопатки пръсти и каза:

— Искам отлично свършена работа.

Пемпер си помисли: „Ето, това е! Мога да умра сега, защото съм съучастник в бягство, или по-късно, защото съм прочел оправданията на Амон!“

Когато Пемпер си тръгваше от вилата с черновите в ръка, Амон го последва до верандата и даде последна заповед:

— Когато напечаташ списъка на заговорниците, искам да оставиш място над подписа ми, за да бъде добавено още едно име — извика дружелюбно Амон.

Пемпер кимна дискретно като всеки добър професионален машинописец. Постоя неподвижен само за част от секундата, опитвайки се да намери бърз отговор, който би отменил заповедта на Амон за празното място. Място за неговото име Митек Пемпер. В тази ужасна тишина на „Йерусалимска“ в неделя вечерта нищо остроумно не му дойде на ум.

— Да, хер комендант — каза Пемпер.

Докато Пемпер се препъваше по пътя към административния блок, си припомни едно писмо, което Амон го бе накарал да напечата в началото на лятото. Получателят бе бащата на Амон, виенският издател, и целият текст изразяваше синовна загриженост за някаква алергия, която мъчеше стареца през пролетта. Амон изказваше надежди, че вече е изчезнала. А половин час преди да повикат Пемпер да го напечата, комендантът бе повлякъл за косите чиновничка от архива и я застреля навън. Противопоставянето на писмото и на екзекуцията показваше на Пемпер, че за Амон убийството и заповедта бяха с еднаква тежест. И ако кажеше на един изпълнителен стенограф да остави място за името си, подразбираше се от само себе си, че ще го направи.

Пемпер седя зад пишещата машина повече от час, но накрая остави място за името си. Ако не го направеше, смъртта беше съвсем сигурна. Сред приятелите на Щерн се говореше, че Шиндлер е намислил нещо, някакво спасение може би. Но тази вечер слуховете от Заблоче нямаха стойност. Митек остави и в двата доклада място за името си. Изведнъж всичко, което бе разчел с огледало и запомнил от престъпните индига и документите на Амон, се обезсмисли в малкото място, оставено над подписа на коменданта.

Когато педантично провери и двата доклада за правописни грешки, реши да отиде пак до вилата. Амон го остави да чака до високите френски прозорци, докато самият той четеше в трапезарията документите. Пемпер се чудеше дали и върху неговото тяло ще има някой поучителен надпис. Това чака всички еврейски болшевики!

Накрая Амон се появи на прозореца.

— Можеш да си лягаш — рече той.

— Хер комендант?

— Казах, можеш да си лягаш!

Пемпер тръгна. Сега походката му бе още по-неустойчива. След това, което бе видял, Амон нямаше да го остави жив. Но може би комендантът си мислеше, че ще има достатъчно време да го стори по-късно. Междувременно и един ден живот си беше все пак живот.

Както се оказа после, мястото беше за името на затворник, който неблагоразумно бе правил сделки с Джон и Худжар и им бе казвал, че има скрити диаманти някъде извън лагера. Докато Пемпер се ужасяваше в съня си от отложената присъда, Амон заповяда да докарат този човек във вилата. Предложи му в замяна на живота да посочи къде се намират диамантите. Когато евреинът показа мястото, разбира се, го застреля и добави името му в докладите за Копе и за Ораниенбург. Добави го към скромното си твърдение, че е потушил заговор.

Тридесета глава

Заповедите с щемпел ГВУ (Главно военно управление) вече бяха върху бюрото на Оскар. Шефът на Оръжейния инспекторат съобщаваше на Оскар, че поради военното положение концентрационен лагер „Плашув“ и следователно и този в „Емалия“ трябва да се разформироват. Затворниците от „Емалия“ ще бъдат изпратени в „Плашув“, където ще чакат ново направление. Самият Оскар трябва да остави във фабриката си в Заблоче само техниците, нужни за ликвидацията на предприятието. За по-нататъшни инструкции трябва да се обръща към Комисията по евакуация, ГВУ, Берлин.

Първоначалната реакция на Оскар бе обикновен бяс. Противен му бе тонът на този невидим чиновник, който се опитва да го измъкне от бъдещи грижи за лагера. Някой си в Берлин мислеше, че е най-разумно собственикът на фабриката да разтвори вратите й и да остави хората му да бъдат откарани, понеже не знаеше колко хляб, купен на черно, свързва Оскар и затворниците му. Но най-голямата арогантност бе в това, че писмото не обясняваше какво е „ново направление“. Генерал-губернаторът Франк бе по-откровен и няколко месеца по-рано произнесе скандална реч: „Когато най-накрая спечелим войната, ако питате мен, можем да направим всичкия този боклук — поляци, украинци и т.н. — на кайма или на каквото друго си пожелаете…“ Франк поне имаше куража да нарече процеса с точното му име. В Берлин наричаха това „релокация“ или „ново направление“ и мислеха, че си измиват ръцете по такъв начин.

Амон знаеше какво означава „ново направление“ и при следващото посещение на Оскар в „Плашув“ му заговори съвсем прямо. Всички мъже от лагера щяха да отидат в Грьос-Розен. Жените пък заминаваха за Аушвиц. Грьос-Розен бе огромен лагер-каменоломна в Долна Силезия. Обединени германски каменоломни бяха всъщност предприятие на СС и имаха клонове в Полша и Германия, а също и в новозавзетите територии. Точно те ползваха работната ръка от Грьос-Розен. Технологията в Аушвиц бе по-модерна и бърза, разбира се.

Когато новината за предстоящото разтуряне на „Емалия“ стигна до цеховете и мина през бараките, някои от хората на Шиндлер си казаха, че е дошъл краят на спасението им. Старите Перлман, чиято дъщеря бе смъкнала германското си прикритие, за да моли за преместването им, си опаковаха завивките и започнаха да говорят философски на съседите си по нарове: „“Емалия" ни дари с година спокойствие, даде ни година нормални взаимоотношения, една година ни храни със супа. Може би толкова е било нужно." Но вече очакваха, че ще умрат — личеше си по гласовете им.

Равин Левартов също вече се бе примирил. Щеше да се върне при Амон и техния неуреден проблем. Едит Лийбголд, която бе взета от Банкиер за нощната смяна още в първите дни на гетото, забеляза, че макар Оскар да говореше мрачно часове наред с еврейските си бригадири, нито веднъж не застана пред хората, за да ги омайва с обещания. Може би бе объркан и разстроен от тези заповеди от Берлин както всеки друг във фабриката. Значи и той не бе онзи вездесъщ човек, когото бе видяла за пръв път преди три години през нощта.

Въпреки че в края на лятото неговите затворници си събраха багажа и бяха върнати обратно в „Плашув“, сред тях се разнесе слух, че Оскар се кани да ги откупи. Говорил за това с Клайн, а той го споделил с Банкиер. Човек направо можеше да си представи как го казва — безстрастен, спокоен, гальовно-мърморещ глас. Но когато човек върви по „Йерусалимска“, минава покрай административния блок и се взира с невярващия поглед на новодошъл в изтормозените тълпи в кариерата, споменът за вярата и обещанията на Оскар е просто още един товар за него.

Семейство Хоровиц също се върнаха в „Плашув“, въпреки че бащата Долек ги прехвърли с толкова мъки миналата година в „Емалия“. Шестгодишният Ришард, майка му Режина. Нюся, вече на единадесет години, отново пришиваше четина към подложки и гледаше през високите прозорци как камионите изпълзяват до Чуйова Гурка и черния пушек, се вие над хълма. „Плашув“ си бе все същият, какъвто го помнеше отпреди година. Струваше й се невъзможно това някога да свърши.

Баща й вярваше, че Оскар ще направи списък с имена и ще спаси хората. Във въображението на някои списъкът бе нещо повече от обикновен къс хартия. Това бе Списък. Той бе вълшебна колесница, която могат да докоснат.

Оскар спомена една нощ във вилата на Амон идеята си да вземе от Краков някои евреи. Бе тиха и спокойна нощ в края на лятото. Амон изглеждаше доволен, че го вижда. Поради здравословното му състояние напоследък във вилата не идваха много гости. И доктор Бланке, и доктор Грос го бяха предупредили, не ако не престане да яде и пие толкова, ще умре.

Седяха заедно и пиеха с темпо, диктувано от умереността на Амон. Оскар внезапно му каза новината. Иска да премести фабриката си в Чехословакия. И иска да вземе със себе си квалифицираните си работници. А може да има нужда и от други от „Плашув“. Ще потърси помощ от Комисията по евакуация, за да осигури подходящо място нейде из Моравия. Източната линия ще помогне за прекарването на затворниците на югозапад от Краков. Каза му, че ще бъде много благодарен за каквато и да е помощ. Споменаването на думата „благодарност“ винаги предизвикваше вълнение у Амон.

— Да — каза той, — ако получиш помощ от комисиите, ще разреша да вземеш известен брой хора.

Когато се разбраха по този въпрос, Амон поиска да играят карти. Обичаше да играе на блекджек, вариант на френското „Петдесет и едно“. За младите офицери това бе една трудна игра, при която трябваше да губят нарочно, без това да е съвсем очевидно. Нямаше и място за големи реверанси при нея. Значи бе истински спорт и затова Амон я предпочиташе. Освен това Оскар нямаше намерение да губи тази вечер. И без това щеше да плати значителна сума на Амон за онзи списък.

Комендантът започна играта, залагайки скромно няколко банкноти от по сто злоти, сякаш лекарите и тук му бяха препоръчали умереност. Но продължи да наддава и залогът стигна петстотин злоти. Оскар показа „натюр“, асо и десетка, което означаваше, че Амон трябва да плати удвоен залог.

Амон бе нещастен, но не и ядосан. Той извика на Хелен Хирш да сервира кафе. Тя влезе в трапезарията — пародия на прислужница на благородник, беше облечена в черни, спретнати дрехи, но дясното й око бе затворено от оток. Беше толкова крехка и малка, че Амон трябваше да се навежда, за да я удари. Момичето веднага позна Оскар, но не го погледна. Почти преди година той й бе обещал, че ще я измъкне оттук. Винаги когато идваше във вилата, успяваше да се измъкне към кухнята, за да я попита как е. Това означаваше нещо, но с нищо не промени живота й. Преди няколко седмици например, когато супата не беше достатъчно топла — Амон бе дяволски педантичен по отношение на супата, точки от мухи по коридора, бълхи по кучетата, — комендантът извика Иван и Пьотър и им заповяда да я вържат на брезата в градината и да я застрелят. Той гледаше от френския прозорец как тя върви пред Пьотър на мушката на неговия маузер и тихичко се моли на младия украинец: „Пьотър, мен ли ще застреляш? Аз съм Хелен. Хелен, която ви дава сладкиши. Не можеш да застреляш Хелен, нали?“ Пьотър й отговори по същия начин, през стиснати зъби: „Знам, Хелен. Не искам да го направя. Но не го ли свърша, той ще убие мен.“ Тя склони глава върху петнистото брезово стебло. Често бе молила Амон да я убие и сега просто искаше да умре и да го нарани с готовността си. Но това бе невъзможно. Хелен трепереше толкова силно, че той със сигурност бе видял състоянието й. Краката й се подкосиха. Тогава чу Амон да се провиква от прозореца: „Доведете тази кучка тук! Има достатъчно време, за да я застрелям. А дотогава може би все пак ще я науча на нещо.“

Разумно или не, между изблиците му на жестокост имаше и кратки периоди, в които той се преструваше на добрия господар. Една сутрин й каза: „Ти наистина си много добра прислужница. Ако след войната ти потрябват препоръки, с удоволствие ще ти напиша.“ Тя знаеше, че това са просто приказки, бълнуване. Обърна към господаря си глухото ухо, онова, чието тъпанче той бе спукал с един удар. Знаеше, че рано или късно ще умре от някой негов бесен изблик.

При живот като нейния, усмивка от гостенин бе само моментно успокоение. Тази вечер тя сложи сребърната кана с кафе пред хер коменданта, поклони се и излезе. Той все още продължаваше да пие литри кафе на ден, в чаши, щедро напълнени със захар.

За един час игра Амон дължеше на Оскар три хиляди и седемстотин злоти. Започна да се оплаква от лошия си късмет и Оскар му предложи да разнообразят залаганията. Каза, че ще се нуждае от слугиня в Моравия, когато пренесе фабриката си в Чехословакия. А там трудно ще намери толкова интелигентна и квалифицирана като Хелен Хирш. Оскар предложи да изиграят една ръка, удвояваш или се отказваш. Ако спечели Амон, Оскар ще му брои седем хиляди и четиристотин злоти. Ако извади „натюр“, ще спечели четиринадесет хиляди и осемстотин злоти.

— Но ако аз спечеля — каза Оскар, — ще впиша Хелен Хирш в списъка си.

Амон каза, че иска да си помисли.

— Хайде — продължи Оскар. — Тя така или иначе отива в Аушвиц.

Но тук ставаше дума за привързаност. Амон толкова бе свикнал с Хелен, че не можеше с лека ръка да я заложи. Когато си мислеше за смъртта й, може би винаги си бе казвал, че лично ще я убие, че ще вложи в това много чувства. Ако я заложи на карти и загуби, ще е принуден — като виенски спортист — да предостави другиму удоволствието от толкова „лично“ убийство.

Преди доста време Шиндлер бе поискал Хелен да бъде изпратена в „Емалия“. Но Амон му отказа. Само преди година изглеждаше, че „Плашув“ ще съществува цял век и че комендантът и неговата прислужница ще остареят заедно, поне докато някаква осезаема грешка от страна на Хелен не сложи внезапен край на странната им връзка. Тогава никой не би и помислил, че тази връзка ще се разруши от настъплението на русите към Лвов. Що се отнася до Оскар, той направи предложението си съвсем лековато. Изглежда, не виждаше в предложението си към Амон никаква алюзия за Бога и Сатаната, които играят карти и се обзалагат на човешки души. Той не се запита с какво право залага за това момиче. Ако загуби, шансовете му да я измъкне по друг начин бяха съвсем незначителни. Но през тази година всички шансове бяха незначителни. Дори и неговите.

Оскар скочи и започна да търси из стаята бланка с официалната заглавка на лагера. Написа и текста, с който Амон признаваше загубата си „Удостоверявам с настоящото, че името на затворничката Хелен Хирш ще бъде добавено към всеки списък с имена на квалифицирани работници за преместване заедно с Германска емайлна фабрика на хер Оскар Шиндлер.“

Амон раздаваше картите и Оскар получи осмица и петица. Пожела още карти. Този път получи петица и асо. Това трябваше да стигне. След това Амон раздаде карти и за себе си. Първо четворка, след това поп.

— Мили Боже! — рече той.

Амон бе много елегантен, когато проклинаше, сякаш бе твърде изискан, за да говори мръсотии.

— Свършено е с мен. Отказвам се — той се засмя, но далеч не му бе весело. — Първите ми карти бяха тройка и петица. С четворка щях да имам шанс. После дойде този проклет поп.

Накрая подписа листа хартия. Оскар събра всички разписки и му ги върна.

— Грижи се за момичето вместо мен — каза той, — докато не дойде моментът да тръгваме.

Хелен Хирш, която седеше в кухнята, не знаеше, не е спечелена на карти.

Може би защото разказа на Щерн как е прекарал вечерта с Амон, слуховете за плана на Оскар плъзнаха из административния блок, дори и в цеховете. Наистина имаше списък. Заслужаваше си да бъдеш в него.

Тридесет и първа глава

Когато говорят за Шиндлер, оцелелите приятели на хер директора ще примигат, ще поклатят глави и ще започнат да изброяват мотивите му с почти математическа прецизност. Една от най-често изричаните реплики от Шиндлеров евреин е: „Не знам защо постъпи така.“ Като начало можем да кажем, че Оскар бе комарджия, но и сантиментален човек, който обичаше чистотата и простотата на това да се прави добро. Оскар бе по природа анархист, който обичаше да се подиграва със системата. Под маската на безкрайната му чувственост се криеше способност да се възмущава от човешката жестокост, да отреагира според възможностите си и да не се оставя да бъде погълнат от нея. Но нито едно от тези обяснения, извадено или добавено към сметката, не може да обясни упоритостта, с която през есента на 1944 година се зае да приготвя истинско убежище за хората от „Емалия“.

И не само за тях. В началото на септември той отиде с колата си до Подгурже и посети Мадрич, при когото в момента работеха повече от три хиляди души. Неговата фабрика за униформи също щеше да бъде разтурена. Мадрич щеше да си прибере шевните машини, а работниците му просто щяха да изчезнат.

— Ако се сдружим — каза му Оскар, — можем да спасим повече от четири хиляди души. Твои и мои. Ще ги приберем някъде на сигурно място. Нейде из тихата Моравия.

Името на Мадрич винаги и с подобаващо благоговение ще се споменава от неговите оцелели затворници. При постоянен риск той плащаше от джоба си за тайно внесените хлябове и пилета. Считаха го за много по-стабилен мъж от Оскар. Не беше така ексцентричен, нито пък толкова порочен. Никога не го арестуваха. Но бе много по-човечен, отколкото спокоен, и ако не бяха умът и неизчерпаемата му енергия, неминуемо щеше да свърши в Аушвиц.

Оскар му предложи проект за лагер „Мадрич-Шиндлер“ нейде из високата планина Йесеник — малко, прашно индустриално градче.

Идеята привличаше Мадрич, но той не избърза да каже „да“. Разбираше, че макар войната да е загубена, есесовската система е все още трудно изкоренима и нелесна за преобръщане. Беше прав в преценката си, че през следващите месеци затворниците от „Плашув“ ще потънат в лагерите на смъртта на запад. Ако Оскар бе упорит и обладан от фиксидея, то такива бяха и шефовете от Главната канцелария на СС и техните подчинени из лагерите — коменданти и други.

Но не каза и „не“. Трябваше му време да премисли нещата. Макар че не го призна направо, може би се страхуваше да дели производствена площ с такъв прибързан и демоничен човек като хер Оскар Шиндлер.

Оскар си тръгна, без да е получил категоричен отговор от Мадрич. Отиде в Берлин и покани на вечеря полковник Ерих Ланге.

— Мога изцяло да преориентирам бизнеса си към производство на гилзи — заяви Оскар. — Мога да реорганизирам машинния капацитет на предприятието.

Мнението на Ланге бе изключително важно. Той можеше да гарантира поръчки, можеше да напише горещите препоръки, необходими на Оскар пред Комисията за евакуация и пред германските управници в Моравия. По-късно Оскар ще каже за този ненатрапчив офицер, че винаги е оказвал ценна помощ. Ланге все още се намираше в онова състояние на абсолютна безнадеждност и морално отвращение, характерно за хора, които са работили в системата, но не и за нея.

— Може да се уреди — рече Ланге. — Но ще са нужни пари. Не за мене. За други хора.

Чрез Ланге Оскар се свърза и разговаря с офицер от Комисията за евакуация в ГВУ на „Бендлерщрасе“. Според този офицер много вероятно бе евакуацията да бъде одобрена по принцип. Но съществуваше и голямо препятствие. Губернаторът на Моравия, управляващ от замък край Либерец, си имаше своя политика да държи еврейските трудови лагери настрани от територията си. Досега нито СС, нито Оръжейният инспекторат бяха успели да го убедят да промени отношението си. Според офицера подходящ човек, който щеше да помогне в случая, бе един военен инженер на средна възраст на име Зюсмут на работа в канцелария на Оръжейния инспекторат в Тропау. Оскар можеше да се консултира със Зюсмут какви свободни площи, подходящи за фабрика, има в Моравия. Междувременно хер Шиндлер щеше да разчита на подкрепата на Комисията за евакуация.

— Но като имате предвид натиска, на който сме подложени ежедневно — завърши офицерът, — и злините, които войната причини, що се отнася до личните ни удобства, мисля, че комисията ще ви съдейства по-бързо, ако й засвидетелствувате уважението си. При нас, бедните градски чеда, не достигат бекон, пури, пиене, платове, кафе.

Изглежда, офицерът си мислеше, че Оскар носи със себе си половината от довоенната продукция на Полша. За да купи подарък на господата от комисията, Оскар трябваше да търси лакомства на черно по берлински цени. Един стар господин на пазара му каза, че може да достави хубава ракия по цени на едро осемдесет райхсмарки за бутилка. А пък на господата от комисията няма как да се изпратят по-малко от дузина бутилки. Кафето се търгуваше като злато, а пурите бяха с нечовешки цени. Оскар купи и тях на едро и ги сложи в кошницата. Господата може би щяха доста да се поизпотят и измъчат, за да убедят губернатора на Моравия.

Докато траеха преговорите на Оскар, Амон Гьот бе арестуван.

Някой сигурно бе доносничил срещу него. Завистлив младши офицер или пък загрижен цивилен, който е посещавал вилата и е останал шокиран от епикурейския начин на живота му. Старши следовател от СС на име Екерт започна да проучва финансовите далавери на Амон. Убийствата, които Гьот бе вършил от терасата си, не го интересуваха. Интересуваха го обаче присвоените пари и сделките на черния пазар, както и оплакванията на негови подчинени от СС, че се е отнасял грубо с тях.

Амон бе в отпуск и гостуваше на баща си във Виена, Амон Франц Гьот — издател, когато СС го арестува. Претърсиха и апартамента, който хауптщурмфюрер Гьот държеше в града, и откриха около осемдесет хиляди райхсмарки. Амон не можа да даде задоволително обяснение за техния произход. Плюс близо милион цигари, скрити на тавана. Изглежда, виенският апартамент на Амон бе по-скоро склад, отколкото „тихо пристанище“.

Навярно изглежда странно, че СС или, още по-точно бюро „В“ на Главното управление за сигурност на Райха иска да арестува толкова надежден служител като хауптщурмфюрер Гьот. Но вече бяха разследвали нередности в Бухенвалд и се опитаха да осъдят коменданта му Кох. Опитаха да съберат доказателства и за арестуването на небезизвестния Рудолф Хьос, комендант на Аушвиц. Бяха разпитвали и една виенчанка, еврейка, която подозираха, че е бременна от звездата на лагерната система. Така че побеснелият Амон не можеше да се надява на кой знае какъв имунитет, докато претърсваха апартамента му.

Откараха го в Бреслау и го затвориха в затвор на СС, за да чака края на разследването и процес. Показаха, че са доста наивни относно начина, по който е управлявал „Плашув“, като отидоха там и разпитваха Хелен Хирш, подозирайки я, че е замесена в машинациите на Амон. През следващите месеци два пъти я прибираха в килиите под казармения блок в „Плашув“. Обстрелваха я с въпроси за връзките на Амон на черния пазар, кои са му агенти и посредници, как е ръководил цеха за бижутерия в лагера, шивашките цехове и дърводелските работилници. Никой не я удари или заплаши. Но бяха сигурни, че тя е член на банда, която я тормози. Ако някога Хелен се бе надявала на невероятна, бляскава реабилитация, дори не би посмяла да си помечтае, че Амон ще бъде арестуван от собствените си колеги. Но вече се чувстваше човек, въпреки че отиваше в стаята за разпити, където се опитваха да я свържат с машинациите на Амон.

— Може би Хилович щеше да ви помогне — каза им тя. — Но Хилович е мъртъв.

Бяха полицаи, които си разбираха от занаята, и след време решиха, че помощта й ще бъде само малко информация за разточителната кухня на вила „Гьот“. Можеха да я разпитат и за белезите й, но знаеха, че няма как да притиснат Амон по обвинения в садизъм. Докато разследваха нещо подобно в „Заксенхаузен“, охраната ги изгони навън. В Бухенвалд попаднаха на жив свидетел, полицай, който бе готов да даде показания срещу коменданта, но скоро го намериха мъртъв в килията му. Шефът на следователите нареди образци от отровата, открита в стомаха на полицая, да бъдат дадени на четирима руснаци затворници. Видя ги как умират и отправи обвинение срещу коменданта и лагерния лекар. Нещата обаче следваха свой странен закон. Служителите в лагера се сплотиха още повече и дружно се заеха да се отърват от свидетели. Затова хората от бюро „В“ не разпитваха Хелен за раните й. Придържаха се към присвояванията и накрая престанаха да я безпокоят.

Разпитваха и Митек Пемпер. Той бе достатъчно умен да не им каже много за Амон, със сигурност не и за престъпленията му против човечеството. Каза, че е чувал малко за машинациите на Амон. Играеше ролята на неутрален, добре възпитан машинописец на несекретни документи.

— Хер комендантът никога не е обсъждал такива неща с мен — постоянно повтаряше той. Но под маската си сигурно и той се е измъчвал като Хелен Хирш и не е вярвал на очите си. Значимото събитие, което гарантираше живота, бе арестуването на Амон. Нямаше по-сигурни индикатори за края му: когато русите наближат Тарнов, Амон ще продиктува последните си писма и ще иска да убие машинописеца. Следователно онова, което притесняваше Митек, бе да не би да пуснат Амон твърде рано.

Но те не се интересуваха единствено от спекулациите на Амон. Съдията от СС, който разпитваше Пемпер, знаеше от обершарфюрер Лоренц Ландсдорфер, че хауптщурмфюрер Гьот е оставил евреина-стенограф да напечата директивите, които гарнизонът в „Плашув“ трябва да следва в случай на партизанско нападение. Обяснявайки на Пемпер как да оформи плановете, Амон му бе показвал дори планове на други лагери. Съдията толкова се разтревожи от изтичането на секретна информация, че разпореди Пемпер да бъде арестуван.

Митек прекара две ужасни седмици в килия под казармите. Не го биеха, но редовно го разпитваха следователи от бюро „В“ и двама съдии от СС. В погледите им се четеше, че най-сигурно ще е да го застрелят. Един ден, когато го разпитваха за плановете на „Плашув“, той ги попита:

— Защо ме държите тук? Затворът си е затвор. Аз и без това имам доживотна присъда.

Това според него бе аргумент, който щеше да донесе развръзка: или пускане от килията, или разстрел. След приключването на разпита Пемпер прекара няколко неспокойни часа, докато не отключиха отново. Изведоха го, за да го върнат в неговата барака. Все пак това нямаше да е последния път, когато го разпитват за нещо, свързано с комендант Гьот.

Изглежда, че след ареста на Амон подчинените му не са се втурнали да дават показания в негова защита. Бяха крайно внимателни. Изчакваха. Бош, който бе изпил толкова много от пиенето на коменданта, каза на унтерщурмфюрер Джон, че е опасно да се опитват да подкупят тези тесногръди следователи от бюро „В“. Що се отнася до шефовете на Амон, тях също ги нямаше. Шернер бе изпратен да лови партизани и накрая щеше да загине при една засада в гората на Неполомиче. Амон бе в ръцете на хората от Ораниенбург, които никога не бяха ходили на вечеря във вила „Гьот“. Ако им се беше случвало, бяха останали или шокирани, или много завиждаха.

След пускането й от СС Хелен Хирш сега работеше за новия комендант, хауптщурмфюрер Бюшер. Един ден получи приятелско писъмце от Амон, в което я молеше да му приготви в пакет малко дрехи, няколко любовни и детективски романа и малко алкохол, за да се успокоява в килията. Като че ли това беше писмо от роднина. „Ще бъдеш ли така любезна да ми приготвиш следното…“, пишеше в него и завършваше „Надявам се да се видим скоро!“

През това време Оскар отиде до търговския център Тропау, за да се запознае с инженер Зюсмут. Носеше със себе си пиене и диаманти, но в този случай не бяха нужни. Зюсмут каза на Оскар, че вече е предложил някои малки еврейски лагери да бъдат преместени край пограничните градове на Моравия, за да произвеждат стоки за Оръжейния инспекторат. Тези лагери, разбира се, ще бъдат под контрола на Аушвиц или на Грьос-Розен, защото влиянието на големите концентрационни лагери пресичаше полско-чехословашката граница. Но самите затворници бяха на по-сигурно място в малките лагери, а не в огромните гробища, наречени Аушвиц. Зюсмут не бе постигнал нищо определено. Замъкът „Либерец“ бавеше отговора си на предложението. Инженерът нямаше стимул. Оскар и подкрепата, която имаше от Ланге и господата от Комисията за евакуацията, можеше да е необходимият стимул.

Зюсмут притежаваше списък на сгради, подходящи и готови да приютят евакуирано предприятие от военната зона. Близо до родния град на Оскар Цвикау, около селцето Бринлиц, имаше голяма текстилна фабрика, собственост на виенчаните братя Хофман. В родния си град те се занимаваха с производство на сирена и масло, но бяха последвали победоносната германска армия към южните територии (точно както Оскар бе отишъл в Краков) и тук се превърнаха в текстилни магнати. Цяла пристроена сграда към фабриката им стоеше празна и се ползваше като склад за отдавна остарели предачни машини. Мястото се обслужваше от жп гарата във Витау, където пък зетят на Шиндлер отговаряше за товарната част. До самите порти на фабриката достигаше кръгово разклонение.

— Братята знаят как да печелят — усмихна се Зюсмут. — Пък и на местна почва имат подкрепата на властта — държат в малкия си джоб и общинарите, и районния партиен водач. Но вие имате зад гърба си полковник Ланге. Ще пиша веднага до Берлин — обеща той — и ще препоръчам да се оползотвори пристройката към фабриката на Хофманови.

Оскар си спомняше германското село Бринлиц още от детските години. Етническият му облик си личеше още в името, тъй като чехите биха го наричали Бриенец, точно както Цвикау на чешки щеше да звучи като Цвитави. Жителите на Бринлиц едва ли щяха да се зарадват на няколко хиляди евреи. Хората от Цвикау, откъдето бяха повечето работници на Хофманови, също нямаше да се зарадват. Някой щеше да зарази селско-индустриалното им кладенче съвсем в края на войната.

Въпреки всичко Оскар отиде с колата си до селцето, за да огледа набързо мястото. Той не посети канцеларията на братята, защото това щеше да държи нащрек по-твърдия от двамата, който ръководеше фабриката. Но пък можеше да се разходи из пристройката, необезпокояван от никого. Тя всъщност се състоеше от две двуетажни старомодни сгради, построени около вътрешен двор. Първият етаж, с високи тавани, бе затрупан със стари машини и кошове с вълна. Горният, изглежда, бе проектиран за канцеларии и по-леко оборудване. Подът му нямаше да издържи тежестта на огромните метални преси. На долния етаж спокойно можеха да се сместят новите цехове на ГЕФ, канцелариите и в някой ъгъл — апартаментът на хер директора. Горе щяха да бъдат помещенията за затворниците.

Оскар направо остана очарован от мястото. Върна се в Краков, горящ от нетърпение да започне час по-скоро, да изхарчи нужната сума и отново да говори с Мадрич. Защото Зюсмут можеше да осигури терен и за Мадрич, дори може би пак в Бринлиц.

Когато се върна, откри, че един съюзнически бомбардировач, свален от германски самолет, се е разбил върху две от крайните бараки на лагера в задния двор на „Емалия“. Почернелият му резервоар стърчеше нагло над размазаните бараки. Съвсем малко затворници бяха останали във фабриката, за да я поддържат и да не прекъсват производството отведнъж. Те видяха как самолетът се разбива и избухва в пламъци. В него имаше двама пилоти, чиито тела просто се стопиха в огъня. Хората от Луфтвафе, които дойдоха да отнесат останките, казаха на Адам Гарде, че бомбардировачът е „Стърлинг“, а пилотите са австралийци.

В ръцете на единия откриха обгоряла Библия — сигурно я е стискал, докато самолетът е падал. Други двама пилоти бяха успели да скочат с парашути над предградията. Единият откриха мъртъв, оплетен във въжетата на парашута. Партизаните бяха успели да се доберат първи до другия и го криеха някъде. Тези австралийци бяха изпратени да пуснат боеприпаси за партизаните над старата гора източно от Краков.

Ако Оскар се нуждаеше от някакво потвърждение, вече го имаше. Тези мъже бяха дошли от немислимо далечната Австралия, за да ускорят края на режима в Краков. Той веднага поръча разговор с началника на подвижния състав в Източната линия Гертайс и го покани на вечеря, за да поговорят за нужните платформи за преместване на ГЕФ.

Седмица след като Зюсмут говори с Оскар, господата от Комисията за евакуация дадоха заповед на губернатора на Моравия да приюти фабриката на Оскар в пристройките към текстилното предприятие на братя Хофман в Бринлиц. Бюрократите около губернатора, както съобщи Зюсмут на Оскар в телефонен разговор, не можеха да направят нищо друго, освен да забавят обработката на документацията. Но Хофман и други партийци в Цвикау вече се бунтуваха и планираха офанзива срещу влизането на Оскар в Моравия. Регионалният партиен ръководител в Цвикау изпратил оплакване в Берлин, че полските евреи ще застрашат здравето на моравските германци. Може би ще плъзне и тиф — нещо отдавна невиждано по тези места, а малкото военно производство на Оскар (между другото със съмнителна стойност за голямата кауза) ще привлече съюзнически бомбардировачи, което ще нанесе непоправими щети на тъкачници „Хофман“. Предлаганият лагер ще бъде свърталище на еврейски престъпници, които ще са като тумор за честното, достойно гражданство на Бринлиц.

Протест като този нямаше шанс да бъде чут, защото отиваше директно в канцеларията на Ерих Ланге в Берлин. Жалбите до Тропау се покриваха от честния Зюсмут. Все пак в родния град на Оскар бяха разлепени доста плакати „Дръж евреите престъпници настрана!“

А Оскар плащаше. Плати на Комисията за евакуация в Краков, за да побързат с документите по прехвърлянето на машините. Икономическият отдел в Краков също трябваше да бъде окуражен да изготви разрешителните за износ на капитал. Парите нямаха голяма стойност през тези дни и затова той плащаше със стоки — килограми чай, чифтове обувки от естествена кожа, килими, кафе, рибни консерви. Прекара доста следобеди из малките преки на пазара в Краков, пазарейки се за главоломните цени на дреболиите, които бюрократите желаеха. Беше сигурен, че иначе ще го карат да чака, докато и последният евреин не замине за Аушвиц.

Зюсмут го осведоми, че хората от Цвикау пишат доноси до Оръжейния инспекторат с обвинения за печалбите му на черно.

— Щом пишат до мен — каза Зюсмут, — бъди сигурен, че същите писма отиват и до полицейския шеф на Моравия, оберщурмфюрер Ото Раш. Трябва да се запознаеш с него и да му покажеш какъв очарователен човек си.

Оскар познаваше Раш от времето, когато бе полицейски шеф в Катовице. За щастие Раш бе приятел на председателя на заводите „Ферум“ в Сосновец, откъдето Оскар си доставяше стомана. Но като се спускаше към Бърно, за да изпревари доносниците, Оскар не разчиташе на такова капризно понятие „приятелство“. Взе със себе си един брилянт и някак естествено го извади в хода на разговора. Когато блестящият камък прекоси масата и остана откъм страната на Раш, позициите на Оскар в Бърно станаха съвсем сигурни.

След време Оскар прецени, че е похарчил сто хиляди райхсмарки (почти четиридесет хиляди долара!), за да „купи“ преместването в Бринлиц. Малцина от оцелелите биха определили сумата за нереална. Повечето поклащаха глави и казваха: „Не, повече изхарчи! Сумата е много по-голяма!“

Оскар направи „предварителен списък“ и го предаде в административния блок. В него имаше повече от хиляда имена: всички от лагер „Емалия“, плюс нови от „Плашув“. В списъка бе и името на Хелен Хирш, а Амон го нямаше, за да спори по въпроса.

Списъкът щеше да се увеличи, ако Мадрич се съгласи да се премести в Моравия заедно с Оскар. Шиндлер продължи да обработва Тич, негов съюзник за агитирането на Юлиус Мадрич. Тези затворници, които бяха най-близки на Тич, знаеха, че списъкът не е окончателен и биха могли да попаднат в него. Тич им заяви направо: „Трябва да бъдете включени в списъка!“ В цялата бумащина на лагера „Плашув“ списъкът от дванадесет страници на Оскар представляваше единствения документ, който имаше връзка с бъдещето.

Но Мадрич все не можеше да реши дали иска да се съюзи с Оскар, тоест дали да добави своите три хиляди имена.

Съществува още една неяснота, която добре пасва на легендата за хронологията при изработването на Оскаровия списък. Неяснотата няма нищо общо със съмнението за съществуването на самия списък: и днес можем да видим копие от него в архивите на Йад Вашем. Няма съмнение и за автентичността на имената, които Оскар и Мадрич в последния момент записаха накрая. Имената са съвсем сигурни. Но обстоятелствата поощряват слуховете. Проблемът е, че списъкът остава в спомените така ярък, че самият му блясък замъглява погледа. Списъкът е доброто в неговия най-чист вид. Списъкът е живот. Бездната е в белите полета покрай него.

Някои от хората, чиито имена са в списъка, твърдят, че във вилата на Гьот е имало празненство. Събрали се есесовци и индустриалци, за да си спомнят за времето, което са „прекарали“ в „Плашув“. Казват, че и самият Гьот е присъствал, но понеже СС не пускат под гаранция, това са празни приказки. Други смятат, че партито е било в апартамента на Оскар над фабриката му. Повече от две години той бе организирал в него чудесни празненства. Един затворник от „Емалия“ си спомня първите часове на 1944 година, когато бил дежурен в цеха и Оскар слязъл от апартамента си към един часа, избягвайки от празничната шумотевица там и донесъл два сладкиша, двеста цигари и бутилка за своя приятел пазача!

На прощалното тържество, независимо къде се е организирало то, присъствали д-р Бланке, Бош и — както твърдят някои — оберфюрер Шернер, който бил в отпуск след лова на партизани. Там били също Мадрич и Тич. Тич по-късно казваше, че именно на това събиране Мадрич за пръв път споделил с Оскар, че няма да отиде с него в Моравия. „Направих каквото можах за евреите“, казал му Мадрич. В думите на Оскар имало много здрав разум, но нищо не можело да го убеди, въпреки че Тич дни наред го притискал.

Мадрич бе честен човек. След време щяха да го провъзгласят и славят като такъв. Той просто не вярваше, че в Моравия нещата ще потръгнат. Ако вярваше, всичко показва, че би опитал веднага.

Това, което се знае още за празненството, е, че списъкът на Шиндлер трябвало спешно да бъде завършен именно в тази нощ. Точно този елемент присъства във всички версии на оцелелите. Те биха могли да го разказват и да го доукрасяват, ако са го чули от Оскар, човек, който обичаше да разкрасява историите. Но в началото на шестдесетте години самият Тич свидетелства, че в тази история има много истина. Може би новият временен комендант на „Плашув“, хауптщурмфюрер Бюшер, е казал на Оскар: „Стига глупости, Оскар! Трябва окончателно да обработим документацията и да уредим преместването!“ А може и да е имало друг някакъв краен срок, даден от Източната линия за осигуряването на транспорт.

Така в края на списъка, над официалните подписи, Тич напечатал имената на онези затворници от фабриката на Мадрич, които могъл да си спомни. Почти седемдесет имена били добавени благодарение на паметта на Тич и на самия Оскар. Сред тях били имената на семейство Файгенбаум — малкото момиче, което страдало от неизлечима форма на рак на костния мозък, невръстният син Лутек с неговата съмнителна квалификация на машинен техник. Сега, както написал Тич, те изведнъж се превърнали в сръчни работници за оръжеен цех. В апартамента пеели, говорели на висок глас и се смеели шумно, а в един ъгъл, сред облаци цигарен дим, Оскар и Тич сякаш си задавали гатанки един другиму чрез имена на хора, напъвали се да уцелят правописа на полските фамилни имена.

Накрая Оскар сложил ръка върху китката на Тич. „Прехвърляме лимита — казал той. — И без това ще се развикат дори на тази бройка.“ Тич продължил да се напъва, а на сутринта се проклинал, защото твърде късно се сетил за още едно име. Но когато стигнали границата, бил дяволски изтощен от работа. Колкото и богохулствено да звучи, той бил съвсем близо до сътворението на хора, дори само с мислите си за тях. Не съжалявал, че прави това. Истинското лице на света се оглеждало в процеса — точно затова тежкият въздух в апартамента на Шиндлер задушавал Тич.

Пълнотата на списъка бе уязвима обаче по отношение на чиновника по личния състав Марсел Голдберг. Новият комендант Бюшер едва ли би се заинтересувал кой попада в списъка, ако не се надхвърлят определени норми. Следователно Голдберг бе този, който можеше да си играе с бройката на хората. Затворниците отдавна знаеха, че Голдберг взима подкупи. Знаеха го и семейство Дреснер. Юда Дреснер — чичо на „червената“ Женя, съпруг на госпожа Дреснер, на която бяха отказали да се скрие в стената, баща на Янек и Данка — знаеше това. „Подкупи Голдберг“, простичко казваше семейството, за да обясни как са попаднали в списъка на Шиндлер. Никога не разбраха колко точно е дал. По същия начин попаднаха в списъка и Вулкан, бижутерът, жена му и синът им. Полдек Пфеферберг, някогашният доставчик на Оскар на килими, пуделчета и диамантени обици от черния пазар, научи за списъка от полицая Ханс Шрайбер. Шрайбер, млад човек, прехвърлил двадесетте, имаше също толкова лошо име в „Плашув“, както всеки друг полицай. Пфеферберг обаче му бе станал нещо като любимец по начин, който бе обичаен за взаимоотношенията между затворници и персонал в един лагер. Тези взаимоотношения се породиха, когато Пфеферберг като отговорник на бараката си трябваше да ръководи почистването на прозорците. Шрайбер провери стъклата и откри петънце и започна с обичайното сплашване, което често предхождаше екзекуция. Пфеферберг се ядоса и каза на Шрайбер, че и двамата добре знаят, че прозорците са идеално изчистени, а ако Шрайбер търси повод да го разстреля, то трябва да го направи без повече протакания. Противно на очакванията, това избухване развесели Шрайбер, който след случката често спираше Полдек, за да го пита как я карат с жена си, а понякога даваше и ябълка за Мила. През лятото на 1944 година уплашеният до смърт Полдек го бе молил да извади Мила от списъка жени, които заминаваха от „Плашув“ към зловещия лагер „Щутхоф“ на Балтийско море. Мила вече беше в редиците, които се качваха от товарните вагони, когато Шрайбер се появи, размахвайки лист хартия, и я извика. Един друг път — беше неделя — той се появи пиян в бараката на Пфеферберг и пред Полдек и няколко други затворници започна да плаче заради „ужасните неща“ (както сам той ги нарече), които бе вършил в „Плашув“. Призна им, че имал намерение да изкупи вината на Източния фронт. Накрая наистина постъпи точно така.

Той каза на Полдек за Шиндлеровия списък и че Пфеферберг трябва да направи всичко възможно, за да влезе в него. Полдек отиде до административния блок да моли Голдберг да го включи с Мила в списъка. През последната година и половина Шиндлер често посещаваше Полдек в гаража и винаги обещаваше, че ще ги спаси. Полдек бе станал толкова добър монтьор, че надзирателите и майсторите в гаража, които под заплаха за живота си трябваше винаги да предлагат най-качествена работа, никога не биха го пуснали. Сега Голдберг седеше на бюрото си с ръка върху списъка (самият той отдавна бе вписал собственото си име в листа), а този стар приятел на Оскар, някогашен чест гост в апартамента на улица „Страшевски“, очакваше да бъде вписан просто ей така, заради приятелските чувства.

— Имаш ли диаманти? — попита го Голдберг.

— Сериозно ли говориш? — посърна Полдек.

— За този списък — рече Голдберг и натисна с показалец листовете хартия — се плаща с диаманти.

Сега, когато любителят на виенските класици хауптщурмфюрер Гьот бе в затвора, придворните музиканти братя Рознер имаха време, за да се доберат до списъка. Същото се отнасяше и за Долек Хоровиц, който някога едва бе изпратил жена си и децата в „Емалия“ — сега убеждаваше Голдберг да го включи в списъка заедно със семейството му, Хоровиц работил неизменно в централния склад на „Плашув“, бе успял да скъта за себе си малко богатство. Сега трябваше да го даде на Марсел Голдберг.

Сред включените в списъка бяха и братята Бейски, Ури и Моше, записани респективно като „шлосер“ и „чертожник“. Ури разбираше от оръжие, а Моше бе талантлив фалшификатор. Подробностите около съставянето на списъка са толкова неясни, ме е невъзможно да се каже дали са били включени заради дарбите си или не.

Йозеф Бау, старомодният ухажор, щеше да бъде вписан, без сам да знае за това. За Голдберг бе удобно да държи в неведение всички относно съдържанието на списъка. Като знаем що за човек беше, ако Бау бе потърсил Голдберг, би поискал майка му, жена му и той самият да попаднат в списъка. В последния момент Бау щеше да научи, че заминава сам за Бринлиц.

Що се отнася до Щерн, хер директорът го включи от самото начало. Щерн беше единственият баща изповедник, който Оскар бе имал, и съветите му бяха много важни за него. От първи октомври нито един затворник не можеше да напуска „Плашув“ по каквито и да било причини. Същевременно започнаха да слагат охрана пред бараките на полския сектор, за да не могат евреите да търгуват с поляците хляб. Цената на незаконно внесения хляб в „Плашув“ достигна такова равнище, че бе невъзможно да се изрази в злоти. Преди човек можеше да размени резервното си палто за самун хляб, да купи двеста и петдесет грама за чиста риза. А сега стоката се заплащаше в диаманти.

През първата седмица на октомври Оскар и неговият директор Банкиер посетиха „Плашув“ по някакъв повод и както обикновено отидоха да видят Щерн в строителната канцелария. Тук можеха да говорят по-свободно, отколкото на други места в лагера. Щерн разказа на хер Шиндлер за инфлацията при цената на ръжения хляб. Оскар веднага се обърна към Банкиер и измърмори:

— Обади се на Вайхерт да вземе петдесет хиляди злоти.

Михаил Вайхерт бе председател на ЕСС, еврейска организация за спасение, която бе разрешена от германците заради връзките й с Червения кръст. Макар много евреи да се чудеха какво всъщност върши, а подривните организации направо го ненавиждаха, той се опитваше да осигури хляб за възможно по-голям брой затворници и фалшиви документи за някои от тях въпреки стесняващите се от ден на ден прерогативи на длъжността му. Вайхерт никога не поиска парично възнаграждение или подобаващо уважение, а след войната израелският съд го реабилитира по обвинения за сътрудничество на германците. Той бе точно този човек, с когото трябваше да се свържат, ако искаха известно количество храна да бъде внесено в лагера.

Разговорът между Щерн и Оскар бързо взе друга посока. Петдесетте хиляди злоти бяха сякаш споменати между другото в разговора им за несигурните времена и за това, как ли се чувства Амон в килията си в Бреслау.

В края на седмицата купеният на черно хляб тайно бе внесен в лагера под товари с парцали, въглища и железни отпадъци. За един ден цената на хляба падна до нормалното.

Ето един добър пример за мълчаливото разбирателство между Оскар и Щерн, а след него щеше да има още много подобни случаи.

Тридесет и втора глава

Поне едно лице от „Емалия“, зачертано в списъка от Голдберг, за да освободи място за някой друг — близки, ционисти, специалисти или просто хора, които плащат, — ще обвинява Оскар.

През 1963 година фондацията „Мартин Бубер“ получи жалба от един нюйоркчанин, бивш затворник от „Емалия“. Той казваше, че Оскар е обещавал спасение за работниците си. В замяна на това хората го направили богат с евтиния си труд, а отпаднали от списъка. Този човек приемаше отпадането си като предателство към самия него и с цялата справедлива ярост на човек, който е минал през ада заради нечия чужда лъжа, обвиняваше Оскар за мъките си. Обвиняваше го за Грьос-Розен, за страховитата скала при „Маутхаузен“, от която хвърляха затворници, за кървавата жътва в самия край на войната.

Писмото му, изпълнено с най-искрени човешки чувства, ясно показваше, че животът е изглеждал приемлив за ония, които са били вписани в списъка на Шиндлер, а е бил направо неописуем за останалите извън него. Но не е и много справедливо да обвиняваме Оскар за машинациите на Голдберг с имената от списъка. Управниците в лагера щяха да подпишат при целия хаос на събитията какъвто и да е списък, даден от Голдберг, стига той да не надхвърля определените за Оскар хиляда и сто затворници. А и самият Оскар не можеше да следи Голдберг през цялото време. Времето му и без това минаваше в разговори с бюрократи денем и в подкупни вечери нощем.

Трябваше например да получи разрешително за пренасянето на големите машини „Хило“ и на металните преси от старите си приятели от канцеларията на генерал Шиндлер. Някои от тях се мотаеха с документацията и все намираха дребни пропуски, които можеха да унищожат идеята за спасяването на единадесет хиляди души.

Един от тези служители повдигна въпроса, че оборудването за оръжейно производство е доставено със съдействието на отдел на берлинския Инспекторат и с одобрението на лицензния отдел на същата институция може да се ползва само в Полша. Нито една от тези единици не е уведомена за преместването в Моравия, а е трябвало това да стане отдавна. Може би щеше да мине цял месец, преди да дадат разрешение. Обаче Оскар не разполагаше с толкова време. „Плашув“ щеше да бъде опразнен до края на октомври и всички ще заминат към Грьос-Розен или Аушвиц. Най-сетне проблемът се разреши с обичайните подаръци.

Освен с въпросите по преместването, Оскар се занимаваше и със следователите, разследващи аферите около Амон. Нямаше да се учуди, ако арестуват и него или, което си беше все същото, ако го разпитват доста сурово за връзките му с бившия комендант. Беше много разумно от негова страна да очаква подобно нещо, защото едно от обясненията на Амон за наличните осемдесет хиляди райхсмарки сред вещите му бе: „Оскар Шиндлер ми даде парите, за да бъда по-мек с евреите.“ Така че Оскар трябваше постоянно да поддържа връзка с приятелите си от улица „Поморска“, които можеха да му кажат какъв обрат взима разследването на отдел „В“.

Накрая, понеже лагерът в Бринлиц щеше да бъде под общото управление на концентрационния лагер в Грьос-Розен, Шиндлер се занимаваше и с коменданта на Грьос-Розен, щурмбанфюрер Хасеброек. При управлението на Хасеброек сто хиляди души щяха да загинат в комплекса, но Оскар поговори с него по телефона и отиде с колата си чак до Долна Силезия да го посети. Изглежда, той бе най-малката грижа на Оскар. Шиндлер беше свикнал вече да среща очарователни убийци и отбеляза, че Хасеброек изглежда дори благодарен, задето разширяват империята Грьос-Розен чак до Моравия. Защото Хасеброек наистина мислеше за комплекса като за империя. Той контролираше сто и три помощни лагера. (Бринлиц щеше да е сто и четвъртият и с хилядите си обитатели и специалното си производство щеше да бъде важен обект.) Седемдесет и осем от лагерите на Хасеброек бяха в Полша, шестнадесет в Чехословакия и десет в Германия. Това бе значително по-голям залък от този, който захапа Амон.

С толкова много сладки приказки, подмазване и попълване на формуляри Оскар явно не можеше да намери време за контрол на Голдберг, дори и ако имаше тази власт. Във всеки случай описанието, което оцелелите правят на лагера в последните му дни, е че наоколо имало пълен хаос и суетня. Само Голдберг — Пазителят на Списъка — бил в центъра на вниманието и очаквал предложения.

Доктор Идек Шиндел също се обърна към Голдберг, за да уреди заминаването — своето и на двамата си по-млади братя за Бринлиц. Голдберг не отговори и едва вечерта на петнадесети октомври, когато мъжете били поведени към вагоните за добитък, Шиндел открил, че не фигурира с братята си в списъка за лагера на Оскар. Все пак се присъединили към хората на Шиндлер. Сцената изглежда като страховита рисунка, изобразяваща Страшния съд — онези, които не са белязани със знака на благоволението, се опитват да припълзят към групата на богоизбраните, но начаса биват съзрени от ангела-блюстител на реда, в случая обершарфюрер Мюлер. Той се приближава към доктора с камшик в ръка, удря го по двете бузи и после още веднъж с кожения ремък, питайки весело: „Защо искаш да се вмъкнеш в тази редица?“

Накараха Шиндел да остане с малката групичка, която щеше да разруши лагера, а после да замине към Аушвиц с вагон болни жени. Жените щяха да бъдат настанени в барака в някой ъгъл на Биркенау и щяха да си умрат там. Шиндел щеше да бъде изпратен с братята си във Флосенбург и от там щяха да се отправят на последното си пътешествие. Той щеше да се спаси на косъм от смъртта, но най-малкият му брат ще бъде застрелян в предпоследния ден на войната. Ето един пример за това, как списъкът е тормозил хората в онези безнадеждни октомврийски дни, а и след това, без никаква зла умисъл от страна на Оскар и с достатъчно зла умисъл от страна на Голдберг.

Всеки оцелял има своя версия за списъка. Хенри Рознер също се присъедини към групата на Шиндлер, но един полицай от охраната видя цигулката му и знаейки, че Амон ще иска музика, когато го пуснат от затвора, го върна при останалите. Тогава Рознер скри цигулката си по дължина под палтото, като скъта ключовете на струните под мишницата си. Нареди се още веднъж и успешно се качи на вагоните за лагера на Шиндлер.

Рознер бе от хората, на които Оскар бе обещавал спасение и потенциално винаги беше в списъка. Същото се отнасяше и за семейство Йерет — възрастния господин Йерет от фабриката за кутии и госпожа Чая Йерет, които малко неточно, но много благонадеждно бяха вписани като „шлосери“. Старите Перлман също влизаха в списъка като надеждни квалифицирани специалисти от „Емалия“. Бяха записани и семейство Левартов. Всъщност, въпреки вмешателството на Голдберг, Оскар успя да измъкне по-голямата част от хората, които бяха негови работници, макар сред имената да имаше и доста непознати. Модерен човек, като Шиндлер не можеше да се учуди, че вижда самия Голдберг сред обитателите на Бринлиц.

Но имаше и някои парадокси. Да вземем Полдек Пфеферберг, когото Голдберг случайно пропусна да включи в списъка, защото нямаше диаманти. Полдек разпространи, че иска да купи водка, за която можеше да плати с хляб или дрехи. Когато намери една бутилка, получи разрешение да я отнесе до лостовата канцелария на „Йерусалимска“, където дежуреше Шрайбер. Даде му шишето и го помоли да накара Голдберг да впише него и Мила в списъка.

— Оскар Шиндлер щеше да ни запише на всяка цена, ако си бе спомнил за нас — каза той.

Полдек не се съмняваше, че в момента преговаря за живота си.

— Да — съгласи се Шрайбер, — двамата трябва да бъдете записани.

Вечна ще остане човешката загадка защо хора като Шрайбер в подобно положение не си поставяха въпроса: „Ако този мъж и съпругата му заслужават да бъдат спасени, с какво са по-различни от останалите?“

Когато настъпи момента за отпътуване, семейство Пфеферберг откриха имената си сред записаните. За тяхна изненада там бе и Хелен Хирш и по-малката й сестра, чието оцеляване винаги бе грижа за Хелен.

Мъжете от списъка на Шиндлер се качиха на влака на разклонението в „Плашув“. Денят бе петнадесети октомври, неделя. Жените щяха да отпътуват седмица по-късно. Макар че тези осемстотин души бяха отделното време на товаренето и се качиха в товарни вагони, отредени специално за работниците на Шиндлер, прикачиха вагоните към композиция, която караше тринайсет хиляди затворници към Грьос-Розен. Половината мислеха, че ще трябва да минат през Грьос-Розен на път за лагера на Шиндлер, но повечето вярваха, че отиват директно в лагера. Бяха готови да понесат бавното пътуване до Моравия — примирили се бяха и с факта, че ще чакат дълго по гари и разклонения. Можеше и половин ден да чакат, за да преминат преди тях стратегически ешелони. Първият сняг падна през последната седмица на месеца и по пътя беше студено. Всеки затворник имаше по триста грама хляб, които трябваше да му стигнат до края, а във всеки вагон имаше по една кофа вода. За естествените си нужди трябваше да ползват някой от ъглите на вагона, а ако беше претъпкано, трябваше да се изхождат по местата си. Въпреки всичките несгоди щяха да стигнат вкупом в новия лагер на Шиндлер. Триста жени щяха да се качат във вагоните на следващата неделя в подобно приповдигнато настроение.

Другите затворници забелязаха, че Голдберг е в същото добро настроение като тях. Сигурно извън „Плашув“ имаше връзки, които щяха да му помогнат да скрие диамантите си. Онези, които се надяваха все още да включи някой чичо, брат или сестра, му направиха достатъчно място, за да се настани удобно. Останалите клечаха с колене притиснати под брадичките им. Долек Хоровиц държеше в ръце шестгодишния си син Ришард. Хенри Рознер направи гнезденце от дрехи на пода за деветгодишния Олек.

Пътуването трая три дни. На някоя глуха отбивка дъхът им замръзваше във въздуха. Въздухът никога не стигаше, но ако все пак човек глътнеше малко, бе леден и застоял. Влакът най-накрая спря привечер в един студен есенен ден. Отключиха вратите и започнаха да подканват пътниците да слизат бързо-бързо, сякаш бяха бизнесмени, които трябва да се явят навреме на важна делова среща. Охраната крачеше сред тълпите, крещеше заповеди и ги обвиняваше, че вонят.

— Събличайте всичко — крещяха полицаите. — Всичко за дезинфекция!

Натрупаха дрехите си на купчини и голи тръгнаха към лагера. До шест вечерта стояха голи, подредени на плаца на това невероятно място. Горите наоколо бяха потънали в сняг, а плацът бе заледен. Това не беше лагерът на Шиндлер. Беше Грьос-Розен. Онези, които бяха платили на Голдберг, го гледаха с омраза, готови бяха да го убият дори. А облечените в шинели есесовци обикаляха редиците и шибаха с камшици хората отзад, защото трепереха твърде много.

Държаха ги на плаца цяла нощ, защото нямаше свободни бараки. Едва на другата сутрин им осигуриха покрив над главата. Когато говорят за седемнадесетте часа, прекарани чисто голи, за нечовешкия студ, стигащ сякаш до сърцата им, те не споменават за мъртъвци. Може би тормозът на СС, а дори и на „Емалия“ ги бе закалил за подобно преживяване. Въпреки че нощта бе по-мека в сравнение с предишните по пътя, все пак бе убийствено студена. Но, разбира се, повечето мислеха единствено за възможността Бринлиц да им се изплъзне.

След години Оскар щеше да се запознае със затворници, стояли още по-дълго на студ. Със сигурност обаче възрастният господин Гарде, баща на Адам, Олек Рознер и Ришард Хоровиц оцеляха през тази нощ.

Около единадесет на обяд ги поведоха към банята. Полдек Пфеферберг, натъпкан с останалите в едно помещение, огледа с недоверие душовете, като се чудеше дали ще потече вода или газ. Накрая се оказа, че все пак е вода, но преди да я пуснат, сред тях минаха украинци бръснари и обръснаха главите им, половите органи и мишниците им. Човек трябваше да стои, без да мърда, и да гледа напред, докато украинецът си вършеше работата с ненаточен бръснач.

— Много е тъпо острието — оплака се един от затворниците.

— Не е — отвърна украинецът и нарочно поряза крака му, за да покаже, че острието все още реже.

След душовете им дадоха раираните дрехи и ги поведоха към бараките. Есесовците ги натъпкаха вътре, всеки бе облегнал гръб в разкрачените крака на човека зад него и сам бе разкрачил крака за опора на този пред него. По такъв начин две хиляди мъже бяха натъпкани в три бараки. Германските полицаи, въоръжени с палки, седяха на столове до стените и наблюдаваха. Хората бяха така наблъскани един в друг, че всеки сантиметър от пода бе зает и ако някой искаше да напусне редицата си и да отиде до тоалетна, трябваше да мине по главите и раменете на хората… и да бъде проклинан от тях.

В средата на едната барака имаше пригодена малка кухня, в която варяха супа от ряпа и печаха хляб. Веднъж, когато Полдек се върна от непопулярното посещение на тоалетните, видя, че кухнята се надзирава от полицай поляк, когото познаваше от началото на войната. Полицаят му даде малко хляб и му разреши да спи до огъня. Другите обаче спяха притеснени в живите вериги.

Всеки ден трябваше да стоят „мирно“ по десет часа на плаца, без да продумват думичка. Но вечер, след бистрата супа, им разрешаваха да ходят из бараката и да си говорят. Внезапното свистене на свирката в девет часа им даваше сигнал да заемат необичайната си поза за през нощта.

На втория ден един офицер се появи на плаца и потърси чиновника, изготвил списъка на Шиндлер. Изглежда, не го бяха изпратили от „Плашув“. Голдберг трепереше в грубите си затворнически дрехи, когато го отведоха до една канцелария и го накараха да възстанови по памет списъка. До края на деня той не успя да завърши работата и щом се върна в бараката, отново бе засипан с молби да включи този или онзи в списъка. Тук, в ледения мрак, списъкът продължаваше да тормози и съблазнява хората, макар до този момент включените в него да бяха стигнали едва до Грьос-Розен. Пемпер и останалите притискаха Голдберг да впише на другия ден името на доктор Александър Биберщайн. Биберщайн бе уважаван лекар, брат на Марек Биберщайн, който бе някогашният първи, оптимистично настроен председател на Еврейския съвет в Краков. В началото на седмицата Голдберг бе объркал Биберщайн, казвайки му, че той е в списъка. Но когато натовариха вагоните, се оказа, че лекарят не е записан за лагера на Шиндлер. Дори и на такова място като Грьос-Розен Митек Пемпер вярваше в бъдещето и заплашваше Голдберг с присъда след войната, ако не впише името на Биберщайн.

Така на третия ден осемстотинте мъже от възстановения списък на Шиндлер бяха отделени на плаца и отведени отново за дезинфекция. Позволиха им да поседят и да побъбрят като обикновени селяни пред колибите си, а после пак ги поведоха към жп отклонението. Дадоха им по малко хляб и ги натовариха в товарни вагони. Никой от охраната не спомена къде ги водят. Всички наклякаха по пода на вагоните, както се бяха научили в бараките. В умовете им се въртеше картата на Централна Европа, постоянно изчисляваха времето и посоката според положението на слънцето, мереха нещо с помощта на оскъдната светлина, която се процеждаше през вентилаторните отвори на покрива. Вдигнаха Олек Рознер до отворите и детето каза, че вижда планини и гори. Специалистите твърдяха, че влакът се движи предимно на югоизток. По всичко личеше, че отиват в посока Чехия, но никой не смееше да го каже на глас.

Пътуването бе повече от сто километра и отне два дни. Отключиха вагоните в ранното утро на втория ден. Намираха се на гара Цвикау. Слязоха и ги поведоха през все още спящия град — един недокоснат от събитията град, сякаш замръзнал в края на трийсетте години. Дори надписите по стените — „Вън евреите от Бринлиц!“ — им изглеждаха като отпреди войната. Беше почти наивно мило, че на хората от Цвикау им свиди самото място.

Вървяха три-четири километра през хълмовете, като следваха жп отклонението, и стигнаха до индустриалното селище Бринлиц. В утринта видяха пред себе си солидната пристройка на фабрика „Хофман“, която сега бе превърната в трудов лагер „Бринлиц“. Имаше наблюдателници, бодлива тел наоколо, казарми за войниците зад оградата, след това — портал към фабриката и помещения за затворниците.

Докато минаваха през най-външната порта, в двора на фабриката се появи Оскар с тиролска шапка на главата.

Тридесет и трета глава

Този лагер, както и „Емалия“, бе оборудван изцяло с парите на Оскар. Според бюрократичната практика всички лагери към фабриките се изграждаха за сметка на собствениците. Смяташе се, че всеки индустриалец печели достатъчно от евтината работна ръка на затворниците, за да може да задели известна сума за дървен материал и бодлива тел. Всъщност най-преуспяващите любимци на Германия, като Круп и Фарбен например, строяха лагерите си с безплатни материали от предприятията на СС и с голямото богатство, наречено „безплатен труд“. Оскар не бе любимец на Германия и не получи никаква помощ. Успя да изкопчи само няколко вагона с цимент от Бош на цена, която Бош би определил като „подбита цена на черно“. От него получи и два-три тона нефт и мазут за производството и пласирането на стоките си. Част от бодливата мрежа дойде от „Емалия“.

Но покрай голите помещения на пристройката трябваше да осигури мрежи с високо напрежение, тоалетни, казарми за сто полицаи, за офицери от СС, лазарет и кухни. Щурмбанфюрер Хасеброек вече бе посетил лагера за рутинна проверка и си тръгна с доста коняк, много порцеланови съдове и, както сам Оскар казваше, с „килограми чай“. Плюс това Хасеброек отнесе и таксите за инспекция и задължителните вноски към фонд „Зимно обезпечаване“, които налагаше отдел „Д“, но не даде разписки на Оскар. По-късно Шиндлер казваше: „Колата му имаше неограничен капацитет.“ Без съмнение още от октомври 1944 Хасеброек вече наглеждаше счетоводните книги на „Бринлиц“.

А трябваше да бъдат глезени и инспекторите, изпратени директно от Ораниенбург. Що се отнасяше до продукцията и оборудването на Германска емайлна фабрика, повечето машини все още пътуваха към новото си местоположение, а бяха необходими още двеста и петдесет вагона. Според Оскар бе направо изумително как чиновниците от Източната линия се справят в трудното положение и намират необходимите вагони, ако са достатъчно добре стимулирани.

Най-странното в цялата работа и за самия Оскар бе, че за разлика от Круп, от Фарбен и от другите предприемачи, които използваха евреи-роби, той не преследваше икономически цели. Не се надяваше да произвежда, въобще не се интересуваше от сериозната икономика с нейните печалби и загуби. Макар преди четири години да бе дошъл в Краков с идеята да забогатее, сега нямаше никакви меркантилни амбиции.

От производствена гледна точка положението в Бринлиц бе доста объркано. Много от пресите, бормашините и струговете още не бяха пристигнали и трябваше да се излее нов циментов под, за да понесе тежестта им. Все още наоколо се мотаеха и старите машини на Хофман. Но дори при това положение, само защото осемстотин предполагаеми работници във военно производство бяха преминали през главния вход, Оскар трябваше да плаща ежедневно по седем марки и петдесет за квалифициран работник и по шест за обикновен. Общо взето за седмица това правеше по четиринадесет хиляди долара за мъжки труд. Щом пристигнеха и жените, сумата щеше да скочи до осемнадесет хиляди. Значи Оскар вършеше велика бизнес глупост, но пък я посрещаше с тиролска шапка на главата.

Някои от близките на Оскар също се преместиха. Госпожа Емили Шиндлер пристигна от Цвикау и се нанесе в неговия апартамент на първия етаж на пристройката. За разлика от Краков, Бринлиц бе твърде близо до дома, за да може да оправдават раздялата си с големите разстояния. За католичка като нея въпросът бе дали да узаконят раздялата, или отново да се съберат заедно. Изглежда, помежду им поне имаше толерантност и пълно взаимно уважение. На пръв поглед тя може би изглеждаше кръгла нула като съпруга, онеправдана жена, която не знае как да се измъкне. Някои хора се чудеха как ще реагира, като разбере що за фабрика има Оскар, и най-вече що за лагер поддържа той. Тези хора не знаеха, че Емили тайничко ще дава своя принос към делото не поради съпружеско подчинение, а заради собствените си идеи.

Ингрид също бе дошла в Бринлиц, за да работи във фабриката на Оскар, но квартирата й бе извън селото и се появяваше само в работно време. В отношенията им съвсем ясно личеше студенина и тя никога не би живяла отново с Оскар. Но не проявяваше и явна враждебност и през следващите месеци Оскар често посещаваше апартамента й. Колоритната госпожица Клоновска — една елегантна полска патриотка — остана в Краков, но и между нея и Шиндлер нямаше лоши чувства. Оскар й се обаждаше при посещенията си в Краков и тя пак щеше да му помогне, когато СС създаваше неприятности. Истината, да кажем направо, бе, че макар връзките му с Клоновска и Ингрид да приключваха така тихо и кротко, без взаимна омраза, той ни най-малко не се поддаваше на чисто семейния живот.

Оскар каза на мъжете при пристигането им, че без съмнение трябва да очакват жените всеки момент. Той се надяваше, че те няма да се забавят много. Но пътуването на жените бе по-различно. След време влакът им ги отведе заедно с още неколкостотин жени от „Плашув“ право в Аушвиц-Биркенау. Когато отключиха вратите на вагоните, жените се оказаха на огромна алея, която разделяше лагера на две части. Добре обучени жени и мъже от СС започнаха да ги разделят на групи. Техният тон бе неутрален. Когато някоя жена затворничка вървеше по-бавно, я удряха с палка, но в самия удар не се влагаха лични чувства. Цялата работа беше да вкарат човешката маса вътре в отделенията. За персонала от СС, който работеше на важния жп възел Биркенау, това си бе просто професионална досада. Бяха чували вече какви ли не молби и истории. Знаеха всеки номер, който някой можеше да им скрои.

Объркани от мощната светлина на прожекторите, жените някак сковано се питаха една друга какво ли означава всичко това. Но дори и в объркването си ясно осъзнаваха, че надзирателките ги сочат с пръст и казват на униформените лекари: „Групата на Шиндлер!“ Те се обръщаха и ги оставяха за малко.

Едва вървяха в калта, но стигнаха до помещенията за обезпаразитяване. По заповед на яки млади полицайки с палки в ръцете се съблякоха чисто голи. Мила Пфеферберг се притесняваше от един слух, познат на повечето затворници в Райха — че някои от душовете вместо вода изпускат отровен газ. Но с удоволствие откри, че от душовете на това място тече просто леденостудена вода.

След банята някои очакваха, че ще бъдат татуирани. И това бяха чували за Аушвиц. Ако СС имаше намерение да използва някой затворник — татуираха му номер на ръката, а ако смятаха да го пратят веднага в газовата камера, не си правеха такъв труд. Със същия влак, в който пътуваха жените от списъка, пристигнаха и близо две хиляди други затворнички. Понеже не влизаха в групата на Шиндлер, те бяха подложени на обичайните процедури за подбор. Ребека Бау, нефигурираща в списъка на Шиндлер, получи номер на ръката. Майката на Йозеф Бау, доста яка жена, също получи номер в тази абсурдна лотария. Едно петнадесетгодишно момиче от „Плашув“ погледна номера си и остана възхитено, че се състои от две петици, тройка и две седмици — цифри, които се почитат в „Ташлак“, еврейския календар. Щом човек имаше татуировка, можеше да напусне Биркенау и да иде да работи в някой от трудовите лагери на Аушвиц. Така имаше поне още един шанс.

На жените от групата на Шиндлер не поставиха татуировки, а им казаха да се облекат и ги отведоха в барака без прозорци в женския лагер. На пода в центъра на бараката имаше ламаринена печка, изолирана с тухли. Това бе единственото удобство. Нямаше нарове. Затворничките трябваше да лежат по две, по три на тънки сламеници. Глинестият под бе мокър и водата така избиваше, че наводняваше сламениците и окъсаните одеяла. Бараката беше истинска морга в самия център на Биркенау. Лежаха премръзнали и неспокойни в това огромно кално блато и мечтаеха.

Във фантазиите си виждаха малко приятно селище в Моравия. А тук бяха в голям, макар и не вечен, град. В определени моменти затворниците — поляци, цигани и евреи — достигаха до четвърт милион. Имаше още хиляди в Аушвиц I, първия и по-малък лагер, където царуваше комендант Рудолф Хьос. В голямата индустриална зона, наречена Аушвиц III, работеха до изнемога други десетина хиляди души. Затворничките на Шиндлер не бяха информирани специално за броя на обитателите в Биркенау или в „херцогство“ Аушвиц. Но пък виждаха отвъд брезовата горичка в западния край на огромния комплекс непрекъснати облаци дим, които се вдигаха над четирите крематориума и многобройните клади. Мислеха си, че съвсем сигурно се носят по течението към това място. Но цялото им въображение и вярата, която повечето затворници имат в слухове, нямаше да им помогне да се досетят по колко хора загиват на ден в газовите камери, ако системата работи добре. Според самия Хьос, бройката бе девет хиляди души.

Жените не знаеха, че пристигат в Аушвиц, когато ходът на войната взима нов обрат поради някои тайни преговори между Химлер и шведския граф Фолке Бернадот. Тайната на мелниците за смърт не бе опазена, защото русите бяха разкопали лагера край Люблин и откриха в неговите пещи останки от човешки тела и повече от петстотин бутилки от смъртоносния газ „Циклон Б“. Новината се разнесе из целия свят и Химлер, който се надяваше да бъде възприет като сериозен следовник на фюрера, трябваше да обещае на съюзниците, че изтреблението на евреите ще спре. Но, разбира се, изчака с тази заповед до октомври — конкретната дата е неизвестна. Едно копие от заповедта замина при генерал Освалд Пол в Ораниенбург, а друг — при шефа на службата за сигурност на Райха, Калтенбрунер. И двамата не обърнаха особено внимание на документа. По същия начин постъпи и Адолф Айхман. До средата на ноември евреите от „Плашув“, Терезиенщат и Италия продължиха да умират в газовите камери. Смята се, че последните групи, определени за камерите, са били селекционирани на тридесети октомври.

През първите осем дни от престоя си в Аушвиц затворничките от групата на Шиндлер бяха под постоянната заплаха от екзекуция в газовите камери. Но дори и след това, когато последните жертви на камерите се отправиха по последния си път към западната част на Биркенау и когато пещите и кладите намаляваха работния си капацитет за трупове, малцина можеха да усетят съществена промяна в естеството на лагера. Притесненията на хората бяха напълно оправдани: останалите живи след забраната върху газовите камери щяха да бъдат застреляни (както това се случи с работещите в крематориумите) или пък щяха да загинат от болести.

Така или иначе затворничките на Шиндлер минаваха редовно на медицински прегледи през октомври и ноември. Някои от тях бяха отделени през първите дни и изпратени в бараките за безнадеждно болни. Лекарите на Аушвиц — Йозеф Менгеле, Фриц Клайн, д-р Кониг и д-р Тило — работеха не само в лазарета, но и обикаляха из лагера, появяваха се при проверки, влизаха в умивалните и питаха с мила усмивка: „На колко години си, майко?“ Госпожа Клара Щернберг попадна в барака за възрастни жени. Госпожа Лола Крумхолц, шестдесетгодишна, но до този момент минаваща за далеч по-млада, също бе отделена от групата на Шиндлер и попадна в бараката за старци, където трябваше да умре, без това да струва нещо на лагерната администрация. Госпожа Хоровиц знаеше, че дребничката й единадесетгодишна дъщеря Нюся няма да премине проверката в банята и бързо я скри в празен бойлер. Една от надзирателките, хубава и руса, видя това, но не я издаде. Бе избухлива, често ги биеше и по-късно щеше да поиска подкуп от госпожа Хоровиц. Режина й даде брошка, която до този момент успешно бе крила. Госпожа Хоровиц прие нещата философски. Другата надзирателка бе по-едра и по-внимателна, но пък постоянно ги обсипваше с лесбийски нежности и сигурно щеше да поиска доста по-интимно заплащане за благоволението си.

Понякога при проверките един-двама лекари се появяваха пред бараките. Щом ги видеха, жените започваха да търкат бузите си с глина, за да им придадат малко по-матов цвят. При една подобна проверка Режина успя незабелязано да качи дъщеря си Нюся върху два камъка. Менгеле, млад, но с посребрени коси, се приближи към нея и с кротък глас я попита на колко години е дъщеря й. Когато тя се опита да излъже, я удари с юмрук. Повалените при проверка жени трябваше да бъдат отнасяни от охраната, докато още бяха в несвяст. Завличаха ги до мрежата с ток и ги хвърляха върху нея. С Режина почти бяха стигнали до мрежата, но тя се свести и започна да ги моли да не я пекат жива, а да я оставят да се върне в строя. Пуснаха я и когато пропълзя до мястото си в редицата, видя дребничкото си момиченце да стои като вцепенено върху купчината камъни.

Подобни проверки можеха да стават по всяко време. Една нощ изкараха жените от групата на Шиндлер навън в калта, докато претърсят бараката им. Госпожа Дреснер, която веднъж бе спасена от младо момче от еврейската полиция, излезе с високата си дъщеричка Данка. Стояха в ужасната кал на Аушвиц, която, както прословутата кал във Фландрия, никога не замръзваше, дори всичко друго да е замръзнало — пътища, покриви, пътници…

И Данка, и госпожа Дреснер бяха тръгнали от „Плашув“, облечени в летните си дрехи. Това бе всичко, което имаха. Данка бе с блуза, светъл жакет и кафява пола. Понеже започна да вали сняг по-рано вечерта, госпожа Дреснер й предложи да скъса част от одеялото си и да го омотае под полата. Надзирателите обаче откриха скъсаното одеяло.

Офицерът, който стоеше пред затворничките на Шиндлер, извика при себе си красавицата на бараката — холандка, довчера непозната на групата — и каза, че тя ще бъде застреляна заедно с онази затворничка, под чиято пола открият парче от одеялото.

Госпожа Дреснер прошепна на Данка:

— Свали го, аз ще го пъхна скришом в бараката.

Идеята не беше лоша. Бараките се намираха върху самата земя, а не на платформа. Всяка жена от последните редици можеше тайничко да се мушне вътре. След като веднъж Данка се бе подчинила на майка си да се скрие в стената на улица „Дабровски“, подчини се и сега. Внимателно извади изпод полата си парче от може би най-мизерното одеяло в Европа. Докато госпожа Дреснер беше все още в бараката, офицерът обходи редиците и избра една жена на възрастта й — може би госпожа Щернберг. Заповяда да отведат нейде тази жена: сигурно в някоя по-лоша част на лагера, където илюзията „Моравия“ не съществуваше.

Като че ли останалите жени в редицата не искаха да разберат какво означава този избор. Всъщност това си бе потвърждение, че в Аушвиц няма специални групи от така наречени „индустриални затворници“. Фразата „групата на Шиндлер“ не можеше да ги предпазва завинаги.

Имаше и други групи „индустриални затворници“, които бяха изчезнали в огромната паст на Аушвиц. Отдел „В“ от управлението на генерал Пол бе изпратило през предишната година цял влак квалифицирани евреи от Берлин. В „И. Г. Фарбен“ се нуждаеха от работна ръка и от отдел „В“ им казаха да си изберат работници от този ешелон. Всъщност отдел „В“ бе предложил на комендант Хьос да разтоварват влаковете в заводите на „И. Г. Фарбен“, а не близо до крематориумите на Аушвиц-Биркенау. От седемнадесет хиляди и петдесет мъже в първия влак хиляда веднага бяха изпратени в газовите камери. От четири хиляди в следващия влак две хиляди и петстотин веднага заминаха „на баня“. Щом администрацията на Аушвиц не се бе поколебала да се опъне на „И. Г. Фарбен“ и на отдел „В“, нямаше да се церемони особено и със затворниците на някакъв си германски производител на канчета!

Да живееш в бараки, в каквито живееха жените от групата на Шиндлер, бе все едно да живееш навън. Прозорците бяха без стъкла и просто спираха само за момент студените ветрове, които духаха откъм Русия. Повечето жени страдаха от дизентерия. Присвивани от стомашни конвулсии, те потропваха едва-едва с налъмите си и се измъкваха навън, към стоманения казан в калта. Жената, която отговаряше за него, вършеше тази работа за допълнително канче супа. Една вечер Мила Пфеферберг едва достигна до казана със силен пристъп на дизентерия, а дежурната там, жена, която Мила познаваше още като момиче, й нареди да не ползва казана, а да изчака следващата и заедно да го изсипят. Мила се опита да спори, но всичко бе напразно. Да дежуриш при казана под изцъклените звезди, бе станало нещо като професия и като всяка професия и тази си имаше правила. Използвайки казана като претекст, тази жена бе започнала да вярва, че редът, хигиената и здравият разум са възможни и при подобни условия.

Следващото момиче, което излезе, се присвиваше и задъхваше. Но и тя бе твърде млада и си спомняше дежурната от мирните дни в Лодз като достолепна омъжена жена. Накрая двете момичета послушно повлякоха казана на триста метра през калта. Другото момиче попита Мила:

— Къде ли е сега Шиндлер?

Не всички от бараката задаваха този въпрос или поне не с такъв саркастичен тон. Не го задаваше например двадесет и две годишната Луся, вдовица, чието първо запознанство с добротата и щедростта на Шиндлер бе горещата вода от цеховете на „Емалия“. Тя винаги казваше:

— Ще видите, че нещата ще се оправят! Ще ни отведат някъде на топло и ще си похапнем от супата на Шиндлер.

Самата тя не знаеше защо все повтаря тези думи. В „Емалия“ не беше от хората, които крояха планове. Свършваше си смяната, изяждаше си супата и заспиваше. Никога не бе пророкувала велики събития. За Луся беше важно да оцелее. Сега бе болна и пак нямаше причина да пророкува. Студът и гладът я стопяваха, страдаше от кошмари и все пак повтаряше непрестанно обещанията на Шиндлер и сама се чудеше на себе си.

По-късно, когато ги преместиха в друга барака още по-близо до крематориумите и ги строяваха в редици по пет души пред бараките, без да знаят дали ще ги поведат към душовете или към газовите камери, Луся продължаваше да ги окуражава с думите си. Въпреки че бяха стигнали чак до тези географски ширини, където човещината свършваше, до този полюс, до тази яма, не бе в стила на жените от групата на Шиндлер да се поддават на отчаянието. Човек все още можеше да срещне сред тях някои, които обменяха готварски рецепти и, сгушени, бленуваха за довоенни кухни.

Когато мъжете пристигнаха в Бринлиц, посрещнаха ги само голи стени. Нямаше нарове, а само разхвърляна слама в помещенията на втория етаж. Но беше топло и от радиаторите изскачаше пара. През първия ден нямаше и готвачи. Чували с ряпа лежаха на земята около мястото, където щеше да бъде кухнята, и мъжете преглъщаха зеленчука суров. По-късно свариха супа и опекоха хляб. Инженер Финдер започна да разпределя задачите. Отначало, особено пък ако и есесовците не ги наблюдаваха, всички бяха много бавни. Странно е как такава маса от затворници усети, че хер директорът вече не работеше за Великата кауза. Темпото на работа в Бринлиц стана абсолютно мудно. Понеже Оскар не се интересуваше от производителността, затворниците заработиха бавно като един вид отмъщение и декларация за негласна съпротива.

Беше доста напредничаво да се бунтуват по такъв начин. Навсякъде другаде в Европа робите работеха до изчерпването на шестстотинте си калории на ден, надявайки се да впечатлят някой майстор и да забавят заминаването си към лагерите-убийци. Тук, в Бринлиц бе направо опияняващо да можеш да въртиш лопатата бавно и пак да си сигурен, че ще оцелееш.

През първите дни тази подсъзнателна политика не се прояви особено. Много от затворниците все още се притесняваха за съпругите си. Например Долек Хоровиц, чиято съпруга и дъщеря бяха в Аушвиц. Братята Рознер — за техните жени, Пфеферберг знаеше какъв шок ще предизвика у Мила нещо толкова голямо и ужасяващо като Аушвиц. Якоб Щернберг и малкият му син — за госпожа Клара Щернберг. Пфеферберг си спомня как мъжете се скупчвали около Шиндлер в цеховете и отново и отново го питали къде са жените.

— Опитвам се да ги измъкна — прогърмява гласът на Шиндлер.

Не им дава други обяснения. Не казва и пред всички, че властите в Аушвиц ще трябва да бъдат подкупени. Не им казва, че е изпратил списъка с имената на жените до полковник Ерих Ланге, нито че той и Ланге са твърдо решени да спасят всички от списъка. Не им казва нищо друго, освен простото: „Опитвам се да ги измъкна.“

Полицаите от СС, които се преместиха в Бринлиц, обнадеждиха донякъде Оскар. Бяха предимно запасняци на средна възраст, изпратени в тила, за да отстъпят местата си на фронта на по-младите от тях. Сред полицаите нямаше толкова откачени, колкото в „Плашув“, и Оскар се стараеше да поддържа настроението им с чудесната кухня — предлагаха им прости, но питателни ястия, и то в големи количества. При първото си посещение в казармите той им говори за способностите на работниците му и за важността на производството, което ще надзирават: противотанкови снаряди и миномети, все още в списъка на тайните оръжия. Помоли ги да не се месят в работите на фабриката, защото иначе ще обезпокоят персонала.

По очите им си личеше, че това напълно ги устройва. Устройваше ги и това тихо селище, в което си представяха, че могат да дочакат края на големите катаклизми. Не им се искаше да вилнеят из цеховете като Гьот и Худжар. Не искаха хер директорът да се оплаква от тях.

Техният командир все още не беше пристигнал. Щеше да дойде от трудов лагер край Будзин, където до настъплението на руснаците се произвеждаха части за бомбардировача „Хайнкел“. Оскар знаеше, че той ще бъде по-млад, по-рязък и по-енергичен. Може би нямаше да се съгласи така лесно да не се меси в лагера.

Сред цялата тази каша от изливане на нов циментов под, пробиване на дупки в покрива, за да се вместят огромните „Хило“, и укротяването на полицейската охрана, след личното неудобство при адаптирането отново към семеен живот, за трети път арестуваха Оскар.

Хората от Гестапо се появиха по обяд. Оскар не беше в кабинета си. Рано сутринта бе заминал по работа в Бърно. Един камион от Краков тъкмо бе пристигнал в лагера. В него бяха натоварени част от преносимите богатства на хер директора — цигари, касетки с водка, коняк и шампанско. Някои после твърдяха, че товарът бил собственост на Гьот, която Оскар се съгласил да откара до Моравия в замяна на подкрепата за плана „Бринлиц“. Понеже Гьот от месец бе затворник, а и нямаше повече власт, можеше да се счита, че целият камион скъпи удоволствия принадлежи на Оскар.

Така си мислеха мъжете, които разтоварваха камиона, и страшно се притесниха, когато видяха гестаповците в двора. Като монтьори ползваха някои привилегии и успяха да откарат камиона до потока близо до хълма, където изхвърлиха бутилките заедно с касетките. Двеста хиляди цигари от товара успяха да скрият на по-достъпно място — в трансформатор от подстанцията.

Важното обстоятелство, че в камиона има толкова много цигари и алкохол, беше знак, че Оскар — голям любител на търговията по принцип — смяташе да се прехранва с търговия на черно.

Откараха камиона обратно в гаража, тъкмо когато сирената изсвири за обедната супа. В предишните дни хер директорът бе обядвал сред затворниците и механиците се надяваха така да стане и днес. Може би щяха да успеят да му обяснят какво се случило с толкова ценен товар.

Той наистина се върна скоро от Бърно, но още на втория вход го спря един гестаповец с вдигната ръка. Полицаят му заповяда веднага да слезе от колата.

— Това е моята фабрика — един затворник чу как Оскар се тросна в отговор. — Ако искате да говорите с мен, може да заповядате вътре в колата ми. В противен случай трябва да дойдете до канцеларията.

Той подкара през двора, а двамата гестаповци го последваха бързо пеша.

В канцеларията го разпитваха за връзките му с Гьот и с неговото обкръжение.

— Наистина — каза им той, — тук имам няколко куфара. Те са на хер Гьот. Помоли ме да ги съхранявам, докато излезе от затвора.

Гестаповците поискаха да видят куфарите и Оскар ги поведе към апартамента си. Представи ги доста официално и студено на фрау Шиндлер. После донесе куфарите и ги отвори пред господата от отдел В. Вътре имаше само цивилни дрехи и стари униформи от времето, когато Амон бе млад и строен полицай. Арестуваха Оскар, след като преровиха вещите и не откриха нищо. Сега пък Емили стана агресивна.

— Нямате право да отвеждате съпруга ми, ако не можете да кажете в какво го обвинявате. Някои хора в Берлин няма да са доволни от поведението ви.

Оскар я посъветва да мълчи, но накрая рече:

— Трябва да се обадиш на приятелката ми Клоновска и да отмениш срещите ми.

Емили знаеше какво означава това. Клоновска щеше да изпълни традиционния номер с телефонните обаждания — до Мартин Платхе в Бреслау, до канцеларията на генерал Шиндлер, до всички важни хора. Един от гестаповците извади белезници и ги сложи на ръцете на Оскар. Отведоха го до колата, откараха го до гарата в Цвикау и го съпроводиха във влака до Краков.

Изглежда, този арест уплаши Оскар повече от предишните два. При него в килията нямаше влюбен, красив полковник от СС, с когото да пият водка. Но все пак по-късно Оскар спомена някои детайли за престоя си там. Когато с хората от отдел „В“ преминаваха през достолепното неокласическо фоайе на Централната гара в Краков, към тях се приближи един човек на име Хут. Той бе цивилен инженер в „Плашув“. Пред Амон винаги сервилничеше, но за него се чуваше, че тайничко е вършил доста добрини. Може срещата да е била и случайна, но по-вероятно е да е работил с Клоновска. Хут настоя да се здрависа с окования в белезници Оскар. Това е хер директорът Шиндлер, много уважаван човек в Краков и важен индустриалец.

— Не мога да си го представя като затворник — каза той.

Независимо от значението на тази среща настаниха Оскар в кола и го разведоха през познатия град към улица „Поморска“. Затвориха го в стая, подобна на онази, която бе обитавал при първия си арест — имаше легло, стол, умивалник, но и решетки на прозореца. Беше разтревожен, въпреки че външно излъчваше мечешко спокойствие. През 1942 година, когато го арестуваха на сутринта след тридесет и четвъртия му рожден ден, слуховете, че на „Поморска“ има зали за изтезание, бяха ужасяващи, но все още неопределени. Вече не беше така. Знаеше, че отдел „В“ ще го измъчва, ако много искат да измъкнат информация за Амон.

Същата вечер хер Хут се появи с вечеря и бутилка вино на поднос. Хут бе разговарял с Клоновска. Оскар никога нямаше да може да изясни дали Клоновска предварително бе уредила „случайната“ среща.

Както и да е! Хут му каза, че Клоновска е ангажирала всичките му стари приятели.

На следния ден го разпита състав от дванадесет следователи от СС, единият от които бе съдия във Военния съд. Оскар отрече да е давал някакви пари, за да бъде Амон — според цитат от протоколите при разпита — „по-мек с евреите“.

— Може и да съм му давал пари на заем — по едно време спомена Шиндлер.

— И за какво му дадохте заем?

— Производството на фабриката ми е от стратегическо значение — започна той старата песен. — Имам много квалифицирани работници. Ако някой ги безпокои, загубите са за моя сметка, накърняват се освен това интересите на Оръжейния инспекторат, а с това се пречи и на Великата кауза. Ако разбера, че в „Плашув“ има някой квалифициран работник, от когото имам нужда, разбира се, че ще помоля хер коменданта да ми го даде. Искам да го получа бързо и без много попълване на бумаги. Интересувам се единствено от производството и неговата стойност за мен и за Оръжейния инспекторат. Отчитайки помощта, която хер комендантът ми оказва в подобни случаи, аз мога да му дам пари на заем.

Тази защита неминуемо водеше до известна нелоялност към стария му домакин и компаньон Амон. Но Оскар не можеше да се колебае. Очите му блестяха от прозрачна прямота, гласът му бе тих, с дискретно акцентирана нотка. Без да го формулира с думи, той даде да се разбере, че е бил изнудван. Това не впечатли обаче следователите. Те пак заповядаха да бъде затворен.

Разпитът продължи ден, два, три, четири. Никой не го нарани, но пък и всички бяха непоклатими. Накрая трябваше въобще да отрече, че са приятели с Амон. Задачата в случая не беше особено трудна — и без това ненавиждаше достатъчно коменданта.

— Аз не съм светец — изръмжа той на полицаите от отдел „В“ и сподели с тях слухове, които бе чувал за Гьот и младите му подчинени.

Самият Амон никога нямаше да разбере, че Оскар го презира и че бе готов да помогне на отдел „В“ да разследват случая. Амон винаги се лъжеше за истинската природа на приятелството. Когато биваше сантиментално настроен, вярваше, че Митек Пемпер и Хелен Хирш са му любимци, верни слуги. Следователите не му бяха казали, че Оскар се намира на улица „Поморска“ и слушаха как Амон се моли: „Извикайте стария ми приятел Шиндлер! Той ще гарантира за мен!“

Онова, което помогна на Оскар при срещата със следователите, бе, че всъщност с Амон имаха много малко делови контакти. Макар че често бе съветвал Гьот за различни сделки, той никога не получи процент от тях, не изкара дори и една злота от препродажбата на затворническите дажби, нито от пръстените от бижутерската работилница, нито от дрехите от шивалните или от мебелите на дърводелския цех. Помогнаха му и лъжите, които обезоръжаваха дори полицията, а пък когато казваше истината, беше направо изкусителен. Никога обаче не създаде впечатлението, че е благодарен, задето му вярват. Например, когато господата от отдел „В“ се направиха, че могат да повярват на тезата, че осемдесетте хиляди райхсмарки са само „заем“, тоест резултат от изнудване, Оскар ги попита дали накрая сумата ще му бъде върната — на него, хер директора Шиндлер, безупречния индустриалец.

Третият фактор, който работеше в полза на Оскар, бе, че провериха препоръките му. Когато хората от отдел „В“ се обадиха на полковник Ерих Ланге, той подчерта значимостта на производството на хер Шиндлер. Обадиха се и на Зюсмут в Тропау и той потвърди, че фабриката на Оскар произвежда „секретни оръжия“. Тази фраза бе страшно привлекателна и сега защити и Оскар. Срещу фраза като „секретни оръжия“ протестите на дребните жители на Цвикау бяха просто незначителни.

Но дори и Оскар не мислеше, че работите вървят добре. На четвъртия ден един от следователите го посети не за да го разпитва, а за да го заплюе. Плюнката се стече по лявата предница на костюма на Шиндлер. Полицаят го нарече „любител на евреи“, „чукач на еврейки“. Това бе отклонение от странно праволинейния стил на съдебното дирене. Но Оскар не беше абсолютно сигурен, че това не е предварително подготвено и че не представлява истинския мотив в основата на арестуването му.

След седмица в затвора Оскар изпрати съобщение до оберфюрер Шернер чрез Хут и Клоновска. В него се казваше, че отдел „В“ така го притиска, че повече едва ли ще може да прикрива бившия полицейски шеф. Шернер остави работата си при борбата с подривни елементи (скоро тя щеше да му струва живота) и след ден само се появи в килията на Оскар.

— Направо е скандално това, което вършат — каза Шернер.

— Ами Амон? — попита Оскар, очаквайки Шернер да каже, че то също е скандално.

— Заслужава си го — каза Шернер.

Изглежда, всички изоставяха Амон в този момент.

— Не се тревожи — каза Шернер, преди да си тръгне. — Ще те измъкнем оттук.

Сутринта на осмия ден го пуснаха и Оскар нито за миг не забави тръгването си. За пръв път не поиска да го закарат с кола. Стигаше му, че го пускат да върви по студения паваж. Пресече цял Краков с трамвай и повървя до старата постройка на фабриката си в Заблоче. Няколко полски работници по поддръжката все още бяха в сградата. От канцеларията на втория етаж той позвъни до Бринлиц и съобщи на Емили, че вече е на свобода.

Моше Бейски, шлосер в Бринлиц, си спомня объркването, което е настъпило при отсъствието на Оскар, слуховете, въпросителните около смисъла на всичко това. Но Щерн и Морис Финдер, Адам Гарде и останалите се консултираха с Емили за храната, за организирането на производството, за приготвянето на наровете. Те първи откриха, че Емили не е просто фигурантка. Тя не бе щастлива жена, но арестуването на Оскар от отдел „В“ още повече увеличи мъката й. Може би й се е струвало направо жестоко, че СС се намесва в личния им живот, преди той да се е заздравил достатъчно. Но на Щерн и на другите им стана ясно, че тя не поддържа малкия апартамент на първия етаж на фабриката единствено заради съпружеския дълг. Имаше и нещо, което можем да наречем политическа съпричастност. На стената в дома им висеше картина, представляваща Христос и сърцето му в пламъци. Щерн бе виждал същата картина в къщите на поляци католици. Но такава украса нямаше нито в единия, нито в другия апартамент на Оскар в Краков. Когато Исус се намира в нечия полска кухня, невинаги окуражава, но когато се намира в апартамента на Емили, той е надвиснал като обещание към всеки един.

В началото на ноември съпругът й се прибра с влак. Беше неизбръснат и миришеше след престоя си в затвора. Оскар направо бе изумен, че жените са все още в Аушвиц-Биркенау.

На планетата Аушвиц, където жените от групата на Шиндлер се движеха така изнурени и уплашени, все още комендант бе Рудолф Хьос. Той бе основал и построил лагера, а сега го управляваше. Читателите на романа на Уилям Стайрън „Изборът на Софи“ са го разпознали като господаря на Софи — един много по-различен господар от онова, което бе Амон в отношението си към Хелен Хирш. Хьос беше много по-извисен, възпитан и здраво мислещ мъж, но все пак беше злият гений на тази канибалска общност. Въпреки че през двадесетте години уби един учител от Рур за това, че е издал германски партиен активист, а и бе лежал в затвора след присъда, Хьос никога не убиваше затворници в Аушвиц със собствената си ръка. Изявяваше се като човек на техниката. Предпочиташе „Циклон Б“ — циановодородните топчици, които изпускаха смъртоносен газ при съприкосновение с въздуха — и водеше дълъг личен и научен спор със съперника си от лагера „Белзец“, криминален комисар Кристиан Вирт, който бе лидер на „школата на въглеродния окис“. Особено ужасен беше един ден в Белзец, чийто свидетел стана и офицерът от химическите части на СС Курт Герщайн, когато методът на комисар Вирт отне цели три часа за унищожаването на група евреи, натъпкани в газовите камери. Това, че Хьос подкрепяше по-напредничавата технология, се доказваше донякъде и от факта, че Аушвиц постоянно нарастваше, а Белзец западаше.

Докъм 1943 година, когато Рудолф Хьос напусна Аушвиц, за да направи йерархичен скок като заместник-шеф на сектор „Д“ в Ораниенбург, мястото се беше превърнало в нещо повече от лагер, повече от чудо на организационната система. Беше феномен. Светът на етиката не беше напълно загинал тук. Беше се превърнал на черна дупка под натиска на цялата земна омраза. Място, където племена и история биваха всмуквани и се изпаряваха, а езиците излизаха отвътре навън. Подземните сектори се наричаха „килии за дезинфекция“, надземните — „бани“. Обершарфюрер Мол отговаряше за поставянето на сините кристали „Циклон Б“ по таваните на килиите и по стените на баните и обичаше да казва на асистентите си: „Е, добре, да им дадем да похапнат нещо!“

Хьос се върна в Аушвиц през май 1944 и продължи да ръководи лагера по времето, когато жените от групата на Шиндлер обитаваха барака в Биркенау — съвсем близо до капризите на обершарфюрера Мол. Според легендата за Шиндлер, Оскар се е борил именно с Хьос за спасяването на триста жени от списъка. Със сигурност Оскар водеше разговори по телефона с Хьос и имаха някои общи сделки. Но Шиндлер трябваше да се справи и с щурмбанфюрер Фриц Хартенщайн, комендант на Аушвиц II, т.е. на Аушвиц-Биркенау, а също и с унтерщурмфюрер Франц Хьослер, млад човек, който отговаряше за женското предградие на този голям град.

Със сигурност се знае, че Оскар изпрати една млада жена с куфар, пълен с пиене, бекон и диаманти, за да направи сделка с горепосочените господа. Някои казват, че след това Оскар е отишъл лично, взимайки със себе си приятел, влиятелен офицер от корпуса за бързо реагиране (СА), щандартенфюрер Пелтце. Според разказваното по-късно от Оскар, Пелтце бил британски агент. Други твърдят, че Оскар стоял настрана от Аушвиц според стратегическия си план, а вместо това отишъл в Ораниенбург и в Оръжейния инспекторат в Берлин, за да притисне отдалеч комендант Хьос.

Историята, както я разказа Щерн години по-късно в публична реч в Тел Авив, е следната. След като Оскар излязъл от затвора, Щерн го заговорил, оправдавайки се с „натиска на някои негови приятели“, и го помолил да предприеме по-решителни стъпки за измъкване на жените от капана на Аушвиц. По време на разговора влязла една от секретарките на Оскар (Щерн не каза коя). Шиндлер огледал момичето и посочил диамантен пръстен на ръката си. Попитал я дали й харесва това доста тежичко бижу. Според Щерн момичето много се развълнувало. Щерн цитира Оскар, който казал: „Вземи списъка на жените и приготви куфар с най-хубавата храна и пиене от моята кухня. После върви в Аушвиц. Знаеш, че комендантът има слабост към красиви жени. Ако свършиш работата, получаваш пръстена. И още много неща.“

Сцената и речта напомнят за някоя от онези случки в Стария завет, при които на завоевателя предлагали жена за доброто на цялото племе. Освен това е типична и за Централна Европа — с нейните големи, блестящи диаманти и търговията с жива плът.

Според Щерн секретарката отишла. Като не се върнала цели два дни, самият Шиндлер, в компанията на странния Пелтце, уредил нещата.

Според легендата за Шиндлер, Оскар наистина изпратил своя приятелка да спи с коменданта — независимо дали е Хьос, Хартенщайн или Хьослер — и да му остави диаманти на възглавницата. Някои като Щерн твърдят, че това е била „една от секретарките“, други казват, че е била хубава руса дама от СС, без съмнение приятелка на Оскар и служител в гарнизона на Бринлиц. Но русокосата можеше и да си остане в Аушвиц, при другите жени от списъка на Шиндлер.

Според Емили Шиндлер, пратеничката е била между двадесет и две и двадесет и три годишна, родом от Цвикау, а баща й бил стар приятел на семейство Шиндлер. Наскоро тъкмо се върнала от окупирана Русия, където работела в германската администрация. Била добра приятелка на Емили и доброволно поискала да се заеме със задачата. Малко вероятно изглежда Оскар да поиска подобна сексуална услуга от приятел на семейството. Въпреки че бе много разпуснат в това отношение, подобна история звучи доста невероятно. Не знаем нищо за сделката и преговорите между момичето и офицерите от Аушвиц. Знам само, че смело е влязла в царството на ужаса и смело се е справила със задачата.

По-късно Оскар казваше, че при преговорите му с шефовете на свръхграда, наречен Аушвиц, и на него са слагали старата клопка. Жените били в лагера от няколко седмици. Вече не ставали за работа. Защо не забравиш за тези триста жени? Ще ти отделим други триста от това огромно стадо. През 1942 година охраната на гара Прокоцим бе предложила същата идея. Не дръжте толкова на конкретните имена, хер директор!

И сега, както и в Прокоцим, Оскар следваше същата линия на поведение. „Това са незаменими квалифицирани работници във военно производство. Години съм ги обучавал. Не мога така просто да ги сменя с други. Искам имената, на които държа.“

„Я да видим — казва изкусителят. — Тук виждам едно деветгодишно дете; дъщеря на някоя си Фила Рат. Освен това и единадесетгодишната дъщеря на Режина Хоровиц. Да не искате да кажете, че девет-десетгодишни деца могат да бъдат квалифицирани работници?“

„Те полират четиридесет и пет милиметровите гилзи. Избрани са заради дългите си пръсти, които проникват във вътрешността на гилзата, а това възрастните не могат да направят.“

Подобен разговор, подкрепящ мисията на семейната приятелка, Оскар е провел или лично, или по телефона. Той съобщаваше новини за хода на преговорите на един по-тесен кръг от затворници, а чрез тях подробностите стигаха до цеховете. Твърдението на Оскар, че се нуждае от децата, за да полират вътрешността на гилзите, бе направо нагла лъжа. Но пък вече я беше използвал няколко пъти. Едно сираче на име Анита Лампел бе извикано през нощта на плаца (годината беше 1943), за да чуе как Оскар спори с жена на средна възраст, надзирателка в женския лагер на „Плашув“. Тя казваше онова, което в общи линии казваше и Хьос в Аушвиц. Не можете да ме убедите, че ви трябва четиринадесетгодишно момиче за работа в „Емалия“. Не можете и да ме убедите, че комендант Гьот ви е разрешил да включите четиринадесетгодишно дете в списъка си за „Емалия“. (Надзирателката се тревожеше, разбира се, че ако някой прегледа списъка, тя ще си изпати за това.) През онази нощ на 1943 година Анита Лампел слушаше като омагьосана речта на Оскар — човек, който никога не бе виждал ръцете й, а твърдеше, че я бил избрал заради ценните й дълги пръсти и че хер комендантът бил одобрил това.

Сега и Анита Лампел се намираше в Аушвиц, но вече бе израснала достатъчно и не се нуждаеше от прикритието на версията „дълги пръсти“. Версията помагаше на момичетата на госпожа Хоровиц и госпожа Рат.

Опонентите на Шиндлер бяха прави, като казваха, че жените са загубили почти цялата си работоспособност. При проверките млади жени като Мила Пфеферберг, Хелен Хирш и сестра й не можеха да удържат стомашните спазми, предизвикани от дизентерията, които ги прегърбваха и състаряваха. Госпожа Дреснер бе загубила всякакъв апетит дори и за подобието на супа, което им даваха. Данка не можеше и насила да налее хладката течност в устата й. Това означаваше, че тя скоро ще стане „мюсюлманка“. Прякорът беше измислен в лагера, спомен от един кинопреглед за глада в мюсюлманските страни. Слагаха този прякор на затворника, който прекрачеше границата между мизерното съществуване и бавната смърт.

Клара Щернберг, около четиридесетгодишна, бе отделена от групата на Шиндлер в барака за „мюсюлмани“. Тук всяка сутрин подреждаха жените в редици пред вратата и правеха подбор. Понякога лично Менгеле посочваше жертвата. От петстотинте затворнички в новата група на Клара Щернберг можеха да бъдат отделени и по сто на ден. Друг път петдесет. „Намажи се с кал и дръж гърба си изправен, ако можеш. Задави се, но не смей да кашляш.“

След подобна проверка един ден Клара разбра, че няма повече сили да чака и да трепери. Имаше съпруг и малък син в Бринлиц, но сега те й се струваха по-далечни и от каналите на Марс. Не можеше да си представи Бринлиц, нито пък тях. Залиташе из лагера и търсеше електрическата мрежа. Когато пристигнаха, й се струваше, че мрежите са навсякъде. Сега, когато се нуждаеше от тях, не можеше да ги открие. Всеки завой я отвеждаше до нова кална улица, подобна на блато, и тя се объркваше от многобройните еднакви, ужасни бараки. Когато видя позната от „Плашув“, а също и като нея от Краков, попита:

— Къде е електрическата мрежа?

Според объркания й мозък това си беше много разумен въпрос и Клара не се съмняваше, че ако познатата й изпитва някакви приятелски чувства, ще й покаже най-прекия път към мрежата. Отговорът, който даде жената, беше също толкова щур, но имаше определена гледна точка, равновесие, странно разумна същина.

— Не се самоубивай на мрежата, Клара — настоя жената. — Ако направиш това, никога няма да узнаеш какво се е случило с теб!

Това винаги беше най-внушителният отговор на някой, който планира да се самоубие. Самоубиеш ли се, никога няма да разбереш как завършва историята. Клара въобще не се интересуваше как завършва историята. Но някак си отговорът попадна в целта. Тя се обърна. Когато се върна в бараката си, бе по-обезпокоена, отколкото когато тръгна да търси мрежата. Но с отговора си нейната краковска позната бе успяла да я откаже от идеята, че самоубийството е решение.

В Бринлиц се случи нещо ужасно. Скитникът Оскар отсъстваше. Търгуваше с кухненски съдове, диаманти, алкохол и пури из цялата област. Част от дейността му бе от жизненоважно значение. Биберщайн си спомня колко лекарства и медицински инструменти са постъпвали в лазарета на Бринлиц. Нищо не е получено по легален път. Оскар сигурно е заменял стока за лекарства в някои от складовете на Вермахта или в аптеката на някоя голяма болница в Бърно.

Каквато и да беше причината за отсъствието му, по-важното е, че го нямаше, когато се появи един инспектор от Грьос-Розен и започна обиколка из цеховете заедно с новия комендант, унтерщурмфюрер Йозеф Леополд. Леополд много обичаше да си пъха носа в работата на фабриката. Заповедите, които инспекторът бе получил от Ораниенбург, бяха да се претърси лагерът за деца, необходими за опитите на д-р Менгеле в Аушвиц. Олек Рознер и малкият му братовчед Ришард Хоровиц мислеха, че няма защо да се крият тук. Инспекторът ги видя как си играят на гоненица по стълбите на пристройката и се крият сред неизползваемите предачни машини. Същото важеше и за сина на д-р Леон Грос, който бе открил и лекувал диабета на Амон, бе помагал на д-р Бланке при „Здравословната“ акция, но имаше да отговаря и за куп други престъпления. Инспекторът каза на унтерщурмфюрер Леополд, че това очевидно не са много необходими работници за военното производство. Леополд — нисък, мургав и не толкова луд като Амон — бе все още примерен офицер и не пожела да спори за децата.

След това откриха деветгодишния син на Роман Гинтер. Гинтер познаваше Оскар от времето, когато се основаваше гетото, и бе снабдявал цеховете на „Плашув“ с железни отпадъци от Германска емайлна фабрика. Но инспекторът и унтерщурмфюрер Леополд не зачитаха никакви връзки. Момченцето бе изпратено под охрана при другите деца на портала. Синът на Франсез Шпира беше на десет години и половина, но на книга се водеше четиринадесетгодишен поради високия си ръст. В този ден се бе качил на дълга стълба и чистеше прозорците по горните етажи. Успя да се спаси от чистката.

Според заповедите трябваше да отведат и родителите на децата, защото така щяха да се предотвратят възможни вълнения на територията на лагера. Затова арестуваха цигуларя Рознер, Хоровиц и Гинтер. Леон Грос изскочи от лазарета, за да се пазари със СС. Беше страшно зачервен. Опита се да покаже на инспектора от Грьос-Розен, че насреща му има наистина съвестен затворник, приятел на режима. Опитът бе неуспешен. Възложиха на един унтершарфюрер с автомат в ръце да ги отведе до Аушвиц.

Групата арестувани бащи и синове пътува с обикновен пътнически влак от Цвикау до Катовице в Горна Силезия. Хенри Рознер мислеше, че другите пътници ще бъдат враждебно настроени. Вместо това една жена доста предизвикателно мина по пътечката между седалките и даде на Олек и останалите крайче хляб и ябълка, като през цялото време гледаше в очите сержанта, сякаш искаше да го накара да реагира. Но унтершарфюрерът бе любезен и само й кимна. По-късно, когато влакът спря на гара Усти, той остави групата под наблюдението на помощника си и отиде до бюфета. Донесе им кафе и бисквити, за които бе платил от джоба си. Заговори с Рознер и Хоровиц. Режина, жената на Хоровиц, бе сестра на Рознер и приятелството бе съвсем нормално в случая. Колкото повече бърбореше унтершарфюрерът, толкова по-малко приличаше на хората от чергата на Амон, Худжар, Джон и всички останали.

— Трябва да ви отведа в Аушвиц — каза им той, — а на връщане да взема група жени за Бринлиц.

Така, по ирония на съдбата, първите хора, открили, че жените напускат Аушвиц, бяха Рознер и Хоровиц — сами пътници към въпросното място.

Рознер и Хоровиц бяха във възторг. Казаха на синовете си: „Тези добри господа ще заведат майка ти в Бринлиц!“ Рознер попита унтершарфюрера дали би предал писмо до Манчи. Хоровиц също помоли да му разрешат да пише на Режина. Двете писма бяха на хартия, която им даде унтершарфюрерът — същата хартия, върху която и той пишеше на жена си. В писмото си Рознер правеше уговорка за среща с Манчи на един адрес в Подгурже… ако и двамата оцелеят.

Когато завършиха писмата, полицаят прибра листовете в куртката си. „Къде си бил през тези години? — чудеше се Рознер. — И ти ли си бил настървен? Ръкопляскал ли си, когато боговете викаха от трибуната: Евреите са нашето проклятие!“

Към края на пътуването Олек мушна лице в ръкава на Хенри и заплака. Отначало не искаше да каже на Рознер защо. Накрая призна, че защото заради него водят баща му в Аушвиц.

— Да умреш заради мене — хълцаше той.

Хенри можеше да опита да го успокои с лъжи, но едва ли щеше да успее. Всички деца знаеха за газовите камери. Ставаха сприхави, щом някой се опитваше да ги лъже.

Унтершафюрерът се наведе. Явно не бе чул за какво си говорят, но в очите му имаше сълзи. Олек изглеждаше учуден от тези сълзи, както друго дете би се учудило от животно на колело в циркова програма. Той се взираше в полицая. Странното беше, че сълзите изглеждаха като сълзите на някой събрат затворник.

— Знам какво ще стане — каза унтершарфюрерът. — Ние загубихме войната. Ще ви татуират номера на ръцете и ще оцелеете.

Хенри остана с впечатлението, че мъжът дава обещания не толкова на детето, колкото на себе си. Сякаш се въоръжаваше с надежда, която — след пет години може би, когато си спомни за това пътуване — ще го окуражи.

В същия следобед, след опита да намери електрическата мрежа, Клара Щернберг чу, че викат поименно жени, а после и смях откъм бараката, където бяха затворничките на Шиндлер. Изпълзя от влажната си барака и ги видя подредени в редици отвъд вътрешната мрежа на женския лагер. Някои от тях бяха само по блузи и дълги гащи. Жени скелети, без никакъв шанс за оцеляване. Но те бъбреха като момичета. Дори русокосата жена от СС изглеждаше щастлива, защото щяха да пуснат и нея с тях от Аушвиц.

— Вие, от групата на Шиндлер — извика тя, — минавате първо през банята, а после се качвате на влака!

Изглежда, съзнаваше уникалността на случилото се.

Другите обречени жени гледаха с неразбиращи очи през мрежата как ликуват щастливките. Човек не можеше да откъсне очи от тях, жените от списъка, защото те бяха в чудесен дисонанс с огромния град. Но, разбира се, всичко това нямаше значение. Случката бе изключителна и не засягаше общото състояние на живота тук, нито спираше процеса, нито прочистваше задимения въздух.

Ала за Клара Щернберг гледката бе непоносима. Същото се отнасяше и за госпожа Крумхолц, която лежеше полумъртва в бараката за стари жени. Госпожа Крумхолц започна да спори с надзирателката холандка на вратата. Надзирателката изтъкна ред мъгляви аргументи. Накрая рече:

— По-добре да останеш тук. Ако тръгнеш с тях, ще загинеш в товарните вагони. Освен това ще трябва да обяснявам защо отсъстваш.

— Можеш да им кажеш, че ме няма, защото съм в списъка на Шиндлер. Всичко е записано и хартията го доказва. И дума не може да става за грешка.

Спориха пет минути и през това време заговориха за семействата си. Започнаха да се разпитват за произхода си, като че ли търсеха уязвимо място извън суровата логика на спора. Оказа се, че фамилното име на холандката е също Крумхолц. Двете започнаха да говорят за близките си.

— Мисля, че съпругът ми е в Заксенхаузен — каза холандската госпожа Крумхолц.

Краковската госпожа Крумхолц каза:

— Съпругът ми и големият ми син заминаха някъде. Мисля към Маутхаузен. Аз трябваше да съм в лагера на Шиндлер в Моравия. Виждаш ли жените отвъд мрежата? Те отиват там.

— Никъде не отиват — каза холандската госпожа Крумхолц. — Повярвай ми, никой не отива на друго място. Има само една посока.

Краковската госпожа Крумхолц отвърна:

— Те мислят, че отиват някъде. Моля те!

Защото дори и жените от списъка на Шиндлер да се лъжеха в надеждите си, госпожа Крумхолц от Краков искаше да сподели с тях това самозалъгване. Холандката разбираше подобно чувство и накрая отвори вратата на бараката, сякаш забравила какво я очакваше.

Сега между госпожа Крумхолц, госпожа Щернберг и останалите жени от списъка на Шиндлер имаше само една ограда. За щастие тя не бе с високо напрежение, но все пак, според препоръките на отдел „Д“, се състоеше от осемнадесет реда бодлива тел. Най-гъсто бяха разположени по горния край на оградата. Надолу бяха двойни, на по петнадесет сантиметра един от друг. Между всеки две двойки имаше разстояние не повече от тридесет сантиметра. Според разкази на очевидци, през този ден и госпожа Крумхолц, и госпожа Щернберг успяха да си проправят път през оградата, за да се присъединят към групата на Шиндлер и към нейния блян за спасение. Провряха се през тридесетсантиметрова дупка, дърпаха телената мрежа, раздираха дрехи и плът върху острите бодли, но накрая се присъединиха към останалите. Никой не ги спря, защото никой не вярваше, че ще успеят. Във всеки случай примерът им бе изолирано явление за другите жени в Аушвиц. За някой друг беглец преодоляването на една мрежа ще означава достигане до друга мрежа и после до още една, и още една, и така до най-външната ограда с високо напрежение. А за Щернберг и Крумхолц тази беше първата и последната. Дрехите, които бяха взели със себе си от гетото и поддържаха някак в калния „Плашув“, сега висяха по телената мрежа. Голи и опръскани с кал, те се скриха сред жените от групата на Шиндлер.

Госпожа Рахела Корн, затворена в болничната барака на четиридесет и четири годишна възраст, също бе измъкната от прозореца на постройката от дъщеря си, която сега я поддържаше права в редицата. За нея, както и за другите две по-възрастни жени, денят бе истински празник. Сякаш всички от групата ги поздравяваха за успеха им.

В банята ги обръснаха. Латвийски момичета натриха лосиони против въшки по косите им и избръснаха главите, подмишниците и половите органи. След като минаха под душовете, ги поведоха голи към бараката на отдельонния командир, където им раздадоха дрехи на мъртви. Когато се погледнаха — обръснати и с окъсани подобия на дрехи, — избухнаха в смях, като че ли бяха съвсем млади и жизнени. Гледката, която представляваше малката Мила Пфеферберг, смалила се до тридесет и два килограма и облякла дрехите на някой доста по-едър, караше жените да залитат от смях. Полуживи и облечени с разноцветни парцали, те подскачаха, правеха се на манекенки, жестикулираха и се кикотеха като ученички.

— Какво ли ще прави Шиндлер с всички тези възрастни жени? — попита една надзирателка колежката си и Клара Щернберг чу това.

— Не е наша работа — отвърна другата. — Ако иска, нека отвори старчески дом.

Независимо какви бяха очакванията, пътуването с влак, винаги беше ужасяващо. Дори и в студено време човек сякаш се задушаваше. Задухата се усилваше и от тъмнината. Когато се качваха във вагона, децата винаги се бутаха към най-малкото процепче светлина. Тази сутрин същото стори и Нюся Хоровиц, като се настани в противоположния на вратата ъгъл, където се процеждаше светлина през една леко разхлабена дъска. Щом погледна през нея, видя железопътните линии и бодливите мрежи около мъжкия лагер. Видя как група деца се бутат около тях, взират се във влака на жените и махат. Изглежда, много лични чувства движеха ръчичките на децата. Стори й се странно, че едното прилича на шестгодишния й брат, който бе на сигурно място при Шиндлер. А пък момченцето до него беше двойник на братовчед й Олек Рознер. После обаче разбра. Това бяха Ришард и Олек.

Тя се обърна, откри майка си и започна да дърпа дрехата й. Тогава Режина погледна през дупчицата, премина през същия нечовешки кръг на опознаване на децата и започна да вие. Вратата на вагона вече бе затворена и всички стояха скупчени в полумрака. Всеки жест, всяка струйка надежда или паника бяха заразителни. И другите започнаха да плачат. Манчи Рознер, която стоеше близо до зълва си, я избута от дупчицата, погледна и виждайки сина си да маха, също нададе вой.

Вратата отново се отвори и един свъсен полицай попита с безизразен глас кой вдига шум. Никой друг нямаше причина да излезе напред, затова Манчи и Режина си проправиха път и застанаха пред охраната.

— Детето ми е отвън — казаха двете в един глас.

— Момчето ми — извика Манчи. — Искам да му покажа, че съм жива.

Той нареди да ги пуснат на перона. Когато жените слязоха и се изправиха пред него, зачудиха се, каква е целта му.

— Как се казваш? — попита той Режина.

Тя му отговори и видя, че полицаят търси нещо изпод колана си. Мислеше си, че ще извади пистолет. Но той й подаде писмо от съпруга й. Имаше и писмо от Хенри Рознер. Полицаят им разказа накратко за пътуването от Бринлиц. Манчи попита дали би ги пуснал да се проврат под вагона, уж че отиват до тоалетната от другата страна на влака — понякога им позволяваха, ако има голям престой. Той им разреши.

Веднага щом Манчи се провря под платформата, започна да подсвирва сигнала „Рознер“, с който ориентираше към себе си Хенри и Олек на плаца в „Плашув“. Олек я чу и започна да й маха. Детето обърна главата на Ришард да му покаже мястото, откъдето тъкмо изскачаха майките им.

Олек задържа ръка във въздуха, бързо вдигна ръкавчето си и показа татуировка като морава завъртулка върху рамото си. Жените също махаха, кимаха, ръкопляскаха. Малкият Ришард също вдигна татуираната си ръчичка, за да получи ръкопляскания. „Вижте — сякаш казваха децата с навитите ръкави, — ние сме редовни.“

Но докато стояха между колелата на вагона, жените направо пощуряха. „Какво ли се е случило? — питаха се една друга. — За бога, какво правят тук?“ Знаеха, че в писмата ще намерят повече информация. Бързо ги отвориха, прочетоха ги на един дъх, прибраха ги и продължиха да махат.

После Олек отвори шепа и им показа няколко ситни картофчета.

— Ето! — извика той и Манчи чу съвсем ясно думите му. — Не се тревожете, че ще гладувам.

— Къде е баща ти? — извика Манчи.

— На работа — отвърна Олек. — Скоро ще се върне. За него пазя картофите.

— Боже мой — прошепна Манчи на зълва си.

Ето, значи, за какво е била храната.

— Мамче, мамче, мамче — крещеше малкият Ришард, — много съм гладен.

Но и той държеше няколко картофа. Каза, че ги пази за Долек. Долек и цигуларят Рознер работеха в каменоломната.

Пръв се появи Хенри Рознер. Застана до оградата и вдигна голата си лява ръка.

— Татуировката — извика той триумфално.

Но тя видя, че Хенри трепери, поти се и зъзне едновременно. Животът му не беше особено лек в „Плашув“, но му разрешаваха да си отспи в бояджийницата времето, което прекарваше във вила „Гьот“, свирейки Лехар. Оркестърът, който съпровождаше понякога маршируващите групи към „баните“, не свиреше музиката на Хенри.

Ришард доведе до оградата Долек. Той също видя хубавичките жени с изпити лица да надничат изпод вагона. Двамата с Хенри най-много се страхуваха, че съпругите им ще поискат да бъдат с тях. Те не можеха да останат при синовете си в мъжкия лагер. Бяха в най-доброто за Аушвиц положение — сгушени под вагон, който скоро щеше да замине, най-късно до залез-слънце. Идеята за събиране на семейство бе илюзорна тук, в лагера, но мъжете до телената мрежа на Биркенау се опасяваха, че жените биха рискували правата си заради нея.

Затова Долек и Хенри говореха с престорена веселост като обикновени бащи от довоенните години, които водят децата на Балтийско море, за да могат майките да си починат сами в Карлсбад.

— Грижи се за Нюся — все повтаряше Долек, за да напомни на жена си, че имат още едно дете и то е във вагона над главата й.

Накрая някаква спасителна сирена изсвири в мъжкия лагер. Бащите и синовете трябваше да се махнат от мрежата. Манчи и Режина едва се качиха обратно във вагона и вратата се затръшна зад тях. Вече бяха спокойни. Вече нищо не можеше да ги изненада.

Влакът тръгна следобед. Пак започнаха обичайните предположения. Мила Пфеферберг смяташе, че ако не отиват към лагера на Шиндлер, жените, натъпкани във вагоните, няма да могат да издържат нито седмица повече. За себе си мислеше, че й остават още няколко дни живот. Госпожа Дреснер, за която се грижеше дъщеря й Данка, се топеше от дизентерия. Изглежда, и тя умираше.

Но във вагона, където пътуваше Нюся Хоровиц, жените виждаха планини и борове през цепнатината на разхлабената дъска. Някои бяха идвали в детските си години по тези планини и като виждаха сега ясните очертания на близките хълмове, дори и през стените на прогнилите вагони, у тях се пораждаше неоправданото чувство, че отиват на почивка. Те разтърсваха момичетата, които седяха в мръсотията, вторачени в нищото.

— Почти стигнахме — повтаряха жените.

Но закъде бяха тръгнали? Още едно пристигане на друго място щеше да ги довърши.

Призори в студеното утро на втория ден им заповядаха да излизат. Чуваха как локомотивът свисти нейде наблизо в мъглата. От таваните на вагоните висяха мръсни ледени шушулки и вятърът си играеше с тях. Но въздухът не беше тежък и кисел като в Аушвиц. Наоколо миришеше на село, на открито пространство. Вървяха под строй, краката им бяха изтръпнали в налъмите и всички кашляха. Скоро видяха пред себе си голям портал, а отвъд него огромна зидана постройка с комини. С черните си двуизмерни форми тази сграда изглеждаше като близнак на онази в Аушвиц. На портата ги чакаше група есесовци, които пляскаха с ръце да се стоплят. Полицаите на входа, комините — всичко изглеждаше част от една убийствена верига. Едно момиче близо до Мила Пфеферберг започна да плаче.

— Бихме целия този път, за да попаднем отново в крематориумите…

— Не — рече Мила. — Нямаше да си губят времето. Можеха да свършат това и в Аушвиц.

Оптимизмът й бе същия като на Луся — не знаеше откъде го извлича.

Колкото повече приближаваха до портата, толкова по-ясно виждаха хер Шиндлер, който стоеше сред групата от СС. Първо го познаха по внушителния ръст. После различиха и чертите на лицето му изпод тиролската шапка, с която напоследък не се разделяше в чест на завръщането си в родните планини. До него стоеше нисък, мургав офицер. Това беше комендантът на Бринлиц, унтершарфюрер Леополд. Оскар вече бе разбрал, както скоро щяха да разберат и жените, че Леополд, за разлика от застаряващия гарнизон, все още не бе загубил вяра в така наречената доктрина „Окончателна развръзка“. И макар той да беше уважаваният заместник на щурмбанфюрер Хасеброек и предполагаемото въплъщение на властта в този лагер, Оскар излезе напред, щом спряха пред портите. Жените се взираха в него. Чудо сред мъглата. Само някои от тях се усмихваха. Според Мила Пфеферберг, както и за останалите жени от колоната положението е било пример за най-простичка и всеотдайна благодарност, а тя трудно се изразява с думите. Години по-късно една жена от групата, като си припомня същата утрин, ще се опита да разкаже пред германски телевизионен екип: „Той беше и баща, и майка. Беше единствената ни надежда. Никога не ни изостави.“

Тогава Оскар започна да говори. Речта му отново бе смела и изпълнена с бляскави обещания.

— Знаехме, че пристигате — каза той. — Обадиха ни се от Цвикау. Когато влезете в сградата, ще намерите хляб и супа.

Обръщение, срещу което унтерщурмфюрерът бе безсилен. Леополд се ядосваше, но Оскар не му обръщаше внимание. Хер директорът влезе със затворничките в двора и Леополд нямаше как да му противоречи.

Мъжете също знаеха. Стояха на терасата на помещенията и гледаха надолу. Щернберг и синът му търсеха в тълпата госпожа Клара Щернберг. Файгенбаум старши и младият Лутек търсеха Ноша Файгенбаум и дребничката й дъщеря. Юда Дреснер и синът му Янек, старият господин Йерет, равин Левартов, Гинтер, Гарде, дори и Марсел Голдберг, всички се вглеждаха да видят жените. Мундек Корн търсеше не само майка си и сестра си, но и оптимистката Луся, в която се бе влюбил. Бау изпадна в меланхолия, от която може би нямаше да успее да се спаси. За пръв път си даваше ясно сметка, че майка му и жена му няма да пристигнат в Бринлиц. Но бижутерът Вулкан, виждайки на двора Чая Вулкан, с удивление разбра, че е имало хора, които са се намесили и са ги спасили по неочакван начин.

Пфеферберг размаха към Мила пакет, пазен до пристигането й — чиле вълна, което бе откраднал от изоставен кош на фабрика „Хофман“, и стоманена кука, изработена в работилницата при шлосерите. Десетгодишният син на Франсез Шпира също гледаше от балкона. За да не извика, трябваше да захапе юмрука си, понеже долу имаше толкова много есесовци.

Жените залитаха по паважа и се препъваха в парцаливите си рокли от Аушвиц. Главите им бяха обръснати. Някои бяха толкова болни и с толкова изпити лица, че бе трудно да ги познае човек. Групата бе направо внушителна. Не беше чудно, когато научиха по-късно, че подобно „събиране“ не се случи на никое друго място в поразената стара Европа. Никога не бе имало и нямаше да се повтори пак подобна спасителна акция от Аушвиц.

Поведоха жените към техните помещения. Все още нямаше нарове, а само слама, разхвърляна по пода. От голям супник, производство „ГЕФ“, едно момиче сипа на всички супата, която бе споменал Оскар. Беше толкова питателна! Имаше бучици нишесте. Ароматът й бе знак за стойността на другите немислими обещания: „Няма за какво повече да се тревожите.“

Но не можеха да докоснат мъжете си. В момента женското помещение бе под карантина. След консултациите с медицинския персонал дори Оскар се притесни за възможните зарази, които носят от Аушвиц.

Имаше обаче три места, от които можеше да се наруши карантината. Едното бе при извадената тухла над нара на Моше Бейски. Мъжете щяха да прекарат следващите нощи на колене върху сламеника на Бейски, изпращайки съобщения през стената. Другата възможност бе в един от цеховете, където имаше малко ветрилообразно прозорче към женските тоалетни. Пфеферберг натрупа няколко щайги и оформи уединено местенце, на което мъжете сядаха и предаваха съобщенията си. Третата възможност бе рано сутрин и късно вечер при телената мрежа между женския и мъжкия балкон. Тук се срещаха възрастните Йерет — старият господин Йерет, с чиито дърва бе построена първата барака в „Емалия“, и жена му, която имаше нужда от убежище по време на акциите в гетото. Затворниците все си правеха шеги за срещите между господин и госпожа Йерет. „Ходи ли по нужда днес, скъпа?“ — питаше най-сериозно господин Йерет жена си, спасила се от бъкащите от дизентерия бараки на Биркенау.

По принцип никой не искаше да бъде настаняван в лазарета. В „Плашув“ това бе доста опасно място, където болният трябваше да поеме смъртоносния лек на доктор Бланке — бензиновата инжекция. Дори и в Бринлиц винаги имаше опасност от внезапна проверка, каквато бе отнесла момченцата. Според меморандумите от Ораниенбург, лазаретите в трудовите лагери не биваше да задържат сериозно болни. Те не бяха санаториуми, а предлагаха единствено първа помощ при производствени злополуки. Но независимо дали искаха или не, лазаретът на Бринлиц бе пълен с жени. Малката Янка Файгенбаум лежеше в него с рак на костния мозък и щеше да умре дори и при най-добрите битови условия. Докараха и госпожа Дреснер заедно с още десетина жени, които нито можеха да поемат храна, нито да я задържат. Оптимист като Луся и още две момичета боледуваха от скарлатина. Тях не можеха да държат в лазарета и им поставиха легла в мазето при топлите парни котли. Дори в мъглата на студената треска, която я мъчеше, Луся съзнаваше, че наоколо е благодатно — топло.

Емили работеше тихомълком като монахиня в лазарета. Онези, които бяха здрави в Бринлиц — мъжете, разглобяваха машините на Хофманови и подреждаха частите в склада малко по-надолу по пътя и едва я забелязваха. Един от тях по-късно каза, че била просто тиха, кротка съпруга. Здравите в Бринлиц продължаваха да се отнасят с уважение към приумицата на Оскар, към големия номер с лагера. Дори и жените, които все още стояха на краката си, бяха насочили вниманието си изцяло към този велик, вълшебен, вездесъщ човек на име Оскар.

Такъв бе случаят с Манчи Рознер. След време Оскар щеше да отиде при нея на струга по време на нощната смяна и щеше да й даде цигулката на Хенри. При посещение при Хасеброек в Грьос-Розен Оскар някак бе успял да отиде в склада и да намери инструмента. Откупуването му струваше сто райхсмарки. Когато подаваше цигулката, се усмихна така, сякаш й обещаваше и окончателното завръщане на цигуларя. „Същият инструмент — измърмори той, — но… за момента свири друга песен.“

Трудно беше за Манчи, застанала лице в лице с якия Оскар и с вълшебната цигулка, да види до хер директора и тихата му съпруга. За умиращите обаче Емили бе по-реална. Хранеше ги с пшенично брашно, което кой знае откъде взимаше, готвеше го в кухнята си и го носеше в лазарета. Доктор Александър Биберщайн знаеше, че госпожа Дреснер, умира. Цяла седмица без прекъсване Емили й слага каша в устата и дизентерията намаля. Случаят с госпожа Дреснер, изглежда, потвърждаваше думите на Мила Пфеферберг, че ако Оскар бе закъснял само седмица със спасяването им от Биркенау, повечето от тях нямаше да оцелеят.

Емили се грижеше и за деветгодишната Янка Файгенбаум. Лутек, братът на Янка, работеше в един от цеховете и често виждаше Емили да излиза от апартамента на първия етаж с канче супа, сготвено в собствената й кухня за умиращата Янка. „Оскар доминираше над нея — каза след години Лутек. — Доминираше и над нас. Все пак тя имаше твърд характер.“

Когато очилата на Лутек се счупиха, тя помогна да се поправят. Рецептата за тях лежеше в нечий лекарски кабинет в Краков още отпреди създаването на гетото. Емили помоли човек, който отиваше в Краков, да донесе рецептата и поправените очила. Младият Лутек сметна това за огромна услуга, надхвърляща обикновената любезност, особено по време на режим, ценящ късогледството му и решил се да вземе очилата на всички евреи в Европа. Много са разказите за това, как Оскар е намерил очила за различни затворници. Човек би се запитал дали част от благотворителността и милосърдието на Емили не е била погълната от легендата за Оскар — така както често добрите дела на второстепенните герои се поглъщат от фигури като крал Артур или Робин Худ.

Тридесет и четвърта глава

Лекарите в лазарета — Хилфщайн, Хандлер, Левкович и Биберщайн — се притесняваха за възможна тифна епидемия. Тифът не беше просто заплаха за здравето. Според закона той щеше да е причина за затварянето на „Бринлиц“, натоварването на заразените в товарни вагони и изпращането им обратно в Биркенау, където ги чакаха бараките с надпис „Внимание, тиф!“ и неминуема смърт. При едно посещение на Оскар в лазарета, близо седмица след пристигането на жените, Биберщайн му каза, че има още два случая на тиф. Главоболие, треска, световъртеж, болки по цялото тяло — всички тези симптоми започнали да се проявяват. Лекарят смяташе, че до няколко дни ще се прояви и типичният обрив. Двете жени трябва да бъдат изолирани в специална стая.

Не беше необходимо Биберщайн да обяснява подробно симптомите и сериозността на тифа. Заразата се разнасяше чрез ухапванията на въшките. Затворниците бяха потънали във въшки и положението бе неконтролируемо. Инкубационният период на болестта бе около две седмици. Може би вече десетина или стотина души бяха заразени. Дори и при новите нарове хората все още спяха близо един до друг. Любовниците си разменяха въшките, когато набързо и потайно се прегръщаха в някой уединен кът на фабриката. Тифните въшки мигрираха свободно. Изглежда тяхната дееспособност щеше да победи Оскар.

Така че когато той даде заповед да се построи сектор за обеззаразяване — душове, пералня за изваряване на дрехи, дезинфекционна зала, — това не беше празна административна заповед. Секторът щеше да се захранва с гореща вода от мазетата. Стругарите трябваше да отработят по две смени заради проекта. Свършиха работата с желание, защото желанието бе отличителна черта на всички тайни занимания в Бринлиц. Официалната дейност се символизираше може би от големите машини „Хило“ върху новоизлетия под на цеховете. Както отбеляза веднъж Моше Бейски, в интерес на затворниците и на Оскар бе тези машини да бъдат поставени както трябва, защото те даваха на лагера убедително прикритие. Но тайните дела в Бринлиц бяха по-важни. Жените плетяха разни неща с открадната вълна от изоставените Хофманови кошове. Те спираха и започваха „сериозна“ работа само когато някой офицер или полицай от охраната минаваше през цеховете на път към канцеларията на хер директора или когато Фукс или Шоенбрун, непретенциозните цивилни, инженери, излизаха от канцелариите си. („Не са на нивото на нашите инженери“ — казваше след години един затворник.)

Оскар от Бринлиц си бе все същият Оскар, какъвто го познаваха старите работници от „Емалия“. Бонвиван, мъж с епикурейски навици. Веднъж Мандел и Пфеферберг отидоха на тавана след дълга, изнурителна смяна, на която работеха по тръбите за горещата вода. Едва се завлякоха до там и с безкрайно удивление видяха, че „басейнът“ вече е зает. В него плуваше Оскар, чисто гол, огромен. Едно русо момиче от СС (онова, което Режина Хоровиц бе подкупила с брошката) плуваше до него. Голите й гърди се подаваха на повърхността. Оскар видя кой е дошъл и ги погледна съвсем спокойно. За него срамът бе концепция, нещо като екзистенциализма — нещо много хубаво, но трудно за проумяване. Шлосерите забелязаха, че голо момичето изглежда страшно апетитно.

Те се извиниха и тръгнаха, поеха си дъх и се разсмяха като ученици. Над главите им Оскар се забавляваше като Зевс.

Когато епидемията не избухна, Биберщайн благодари на сектора за обеззаразяване. Когато дизентерията изчезна, благодари на храната. В своите показания, които се пазят в архива на Йад Вашем в Йерусалим, Биберщайн твърди, че при създаването на лагера дневните дажби са надхвърляли две хиляди калории. През онази зима в целия замръзнал континент само евреите от Бринлиц получаваха такава питателна храна. За хилядата души на Шиндлер супата наистина бе супа. Не и за милионите в Европа.

Имаше и овесена каша. Надолу по пътя до потока, където механиците на Оскар наскоро бяха изхвърляли безценен товар, се намираше мелница. С разрешително за работа всеки затворник можеше да отиде до там с поръчка от някой отдел на Германската емайлна фабрика. Мундек Корн си спомня как се е връщал в лагера, натоварен с храна. В мелницата човек трябваше само да навие крачоли и да разпусне колана си. После някой приятел пълнеше панталона с овесено брашно. Закопчаваш колана и се връщаш в лагера — голям подвижен склад, безценен, но затрудняващ леко движението, особено като минаваш покрай охраната на портала. Вътре хората пускат крачолите ти и насипват брашното в канчета.

В цеха на стругарите младият Моше Бейски и Йозеф Бау вече произвеждаха фалшиви разрешителни за ходене до мелницата. Оскар се появи един ден и показа на Бейски документи с печата на Комисията за дажбите към генералгубернаторството. Най-изгодните доставчици на черно на хранителни продукти за Оскар се намираха все още в Краков и района. Можеше да уреди доставките по телефона, но на границата с Моравия трябваше да се представят разрешителни от Министерството на селското стопанство и продоволствието. Оскар посочи печата върху документите и попита:

— Можеш ли да направиш такъв печат?

Бейски беше майстор. Можеше да работи и когато малко е спал. Така произведе за Оскар първия от много държавни печати. Използваше бръснарски ножчета и други дребни режещи инструменти. Неговите печати се превърнаха в емблеми за смелата „бюрокрация“ в Бринлиц. Изработи печатите на генералгубернаторството, на губернатора на Моравия; печат за разрешителни за пътувания, за да могат затворниците да ходят с камиони до Бърно и Оломоуц за хляб, бензин на черно, брашно, платове, цигари. Леон Салпетер, аптекарят от Краков, някогашен член на Европейския съвет на Марек Биберщайн, държеше склада в Бринлиц. Тук се съхраняваха мизерните доставки от коменданта на Грьос-Розен Хасеброек заедно с добавъчни количества зеленчуци, брашно, макарони, купени от Оскар и подпечатани от перфектно изработените печати на Бейски: орелът и пречупеният кръст на режима бяха като изписани върху тях.

„Трябва да знаете, че в Бринлиц беше трудно — каза един затворник. — Но в сравнение с другите бе направо рай!“ Изглежда, затворниците съзнаваха, че храната не достига навсякъде. Дори и извън лагерите малцина бяха сити.

Ами Оскар? Оскар намали ли си дажбите като на затворник?

Отговорът е сърдечен смях. „Оскар? Защо Оскар да си намалява дажбите? Той беше хер директорът, а кои бяхме ние, че да му броим залците?“

После смръщване, в случай че сте приели това поведение за твърде робско: „Вие не разбирате. Ние бяхме благодарни, че сме там. Нямаше къде иначе да бъдем.“

Както в началото на брака, така и сега, според нрава си, Оскар все „отсъстваше“, понякога по цели дни, от Бринлиц и семейството. Понякога Щерн го чакаше цяла нощ, защото отговаряше за ежедневното планиране на задачите. В дома на Оскар Емили и Щерн отговаряха за нощните бдения. Достопочтеният счетоводител винаги най-лоялно обясняваше отсъствията и скитосването на Оскар из Моравия. След години Щерн каза: „Той пътуваше ден и нощ не само за да купи храна за евреите в лагера «Бринлиц», пътуваше с фалшиви документи, изработени от един затворник. Търсеше оръжие и амуниции, в случай че СС решат да ни убият, преди да напуснат лагера.“ Портретът на Оскар като деен пророк прави чест на любовта и лоялността на Щерн. Но и Емили разбираше, че не всички отсъствия на съпруга й са свързани с неговия специфичен, много хуманен рекет.

При едно от изчезванията на Оскар деветнадесетгодишният Янек Дреснер бе обвинен в саботаж. Всъщност той просто нищо не разбираше от металообработване. Дреснер бе прекарал времето си в „Плашув“ в сектора за обеззаразяване — подаваше хавлиени кърпи на есесовци, дошли да вземат душ или на сауна, или пък изваряваше въшлясалите дрехи на затворниците. При толкова ухапвания от въшки се бе разболял от тиф и ако не беше братовчед му, доктор Шиндел, който уж го лекуваше от ангина в лазарета, едва ли щеше да оцелее!

Предполагаемият саботаж се случи, понеже инженер Шоенбрун, германският надзирател, го премести от струга му на една по-голяма метална преса. На инженерите им трябваха седмици, за да нагласят калибровката на машината, и още първия път, щом Дреснер натисна копчето и започна работа, се получи късо съединение и един от пресованите листи се пукна. Шоенбрун дълго руга момчето и отиде в кабинета си да пише доклад. В него квалифицираше постъпката на Дреснер като „саботаж“. Копия от доклада на Шоенбрун бяха напечатани за отдел „Д“ и „В“ в Ораниенбург, до Хасеброек в Грьос-Розен и до унтерщурмфюрер Леополд в канцеларията му на портала на фабриката.

На сутринта Оскар все още го нямаше. Затова вместо да изпрати по пощата докладите, Щерн ги измъкна от торбата със служебни писма и ги скри. Оплакването до Леополд вече бе предадено на ръка, но той поне бе стриктен по отношение на вътрешния ред в СС и не можеше да обеси момчето, преди да е получил нареждания от Ораниенбург и Хасеброек. Два дни след случилото се от Оскар все още нямаше следа.

— Сигурно е заради някое събиране — казваха си по-лекомислените из цеховете. Шоенбрун някак научи, че Ицхак задържа писмата. Пак се разбесня из кабинета си и заплаши Щерн, че и неговото име ще бъде добавено към доклада. Изглежда, Щерн бе човек с безкрайно търпение и когато Шоенбрун свърши речите си, му каза, че е махнал писмата от торбата, понеже смятал, че хер директорът трябва да е запознат със съдържанието им поне от уважение.

— Хер директорът — каза Щерн, — разбира се, ще е ужасен, като разбере, че затворник е причинил повреди за десет хиляди райхсмарки на някоя машина. Мисля, че е справедливо да дадем възможност на хер Шиндлер да добави и своите бележки.

Най-накрая Оскар се появи с колата си на двора. Щерн го пресрещна и му разказа за машината и за обвиненията на Шоенбрун. Унтерщурмфюрер Леополд също очакваше Шиндлер и нямаше търпение да упражни властта си вътре във фабриката, използвайки случката с Янек Дреснер като претекст.

— Аз ще ръководя разпита — каза Леополд на Оскар. — Вие, хер директор, ще ми предоставите подписана докладна за размерите на щетите.

— Почакай — рече Оскар. — Счупена е моя машина. Аз ще ръководя разпита.

Леополд започна да спори, че затворникът е под контрола на отдел „Д“.

— Но машините — отвърна Оскар — са дошли по линия на Оръжейния инспекторат. Знаете, че не мога да позволя да се водят следствия из цеховете. Ако в Бринлиц се произвеждаха униформи или химически продукти, подобно следствие нямаше да се отрази на работата. Но това е военен завод, където се разработват секретни оръжия, и аз не мога да позволя да се внася смут сред работната ръка.

Може би Оскар спечели този спор, защото Леополд се предаде. Унтерщурмфюрерът се страхуваше от връзките на Оскар. Така че „съдът“ се събра в машинното отделение на ГЕФ и включваше: хер Оскар Шиндлер, председател, хер Шоенбрун и хер Фукс, членове. Млада германка седна на масата, за да води протокола. Когато малкият Дреснер бе въведен, видя пред себе си истински съдебен състав. Според наредба на отдел „Д“ от 11. 04. 1944 година Янек се сблъскваше с първия етап от жизненоважен процес, който след доклад до Хасеброек и отговор от Ораниенбург трябваше да завърши с обесването му в цеха пред очите на всички от Бринлиц, в това число родителите и сестра му.

Янек забеляза, че сега у Оскар няма и следа от обичайната фамилиарност. Хер директорът прочете доклада на Шоенбрун за саботажа. Янек познаваше Оскар главно от разказите на другите хора, по-специално на баща си, и не можеше да проумее какво означава сериозното прочитане на обвиненията. Наистина ли Оскар се ядосваше за счупената машина? Или само се преструваше?

Когато свърши четенето, хер директорът започна да задава въпроси. Дреснер нямаше кой знае какво да отговаря. Твърдеше, че не познавал машината. Обясни, че имало и трудности при монтирането й. Бил много притеснен и допуснал грешка. Той увери хер директора, че няма причини да върши саботаж.

— Ако не си квалифициран работник в оръжейното производство — рече Шоенбрун, — не трябва да си тук. Хер директорът ме увери, че всички затворници имат опит в това производство. А ти, затворник Дреснер, твърдиш, че нямаш опит!

С ядосан жест Шиндлер даде знак на затворника да разкаже какво точно е направил в нощта на злополуката. Дреснер започна да говори за подготовката за пускане на машината, за калиброването й, рутинната проверка на системите, натискането на копчето, внезапното ускоряване на оборотите и повредата в механизма. Хер Шиндлер ставаше все по-неспокоен и нетърпелив, докато Дреснер говореше, и започна да кръстосва наоколо, хвърляйки убийствени погледи към момчето. Янек обясняваше как променил някакви параметри и изведнъж Шиндлер го прекъсна. Ръцете му бяха свити в юмруци, а очите мятаха искри.

— Какво казваш? — попита той.

Дреснер повтори думите си:

— Промених параметъра за натиск, хер директор.

Оскар се засили към него и го удари отстрани в челюстта. Главата на Дреснер зазвъня, но с триумфиращ звук, защото Оскар — с гръб към „колегите“ си му намигна, но по начин, който не може да бъде сбъркан с никой друг. После започна да маха с ръце и каза на Дреснер, че е свободен.

— Колко сте тъпи, дявол да ви вземе — викаше Оскар. — Не мога да повярвам!

Той се обърна към Шоенбрун и Фукс, сякаш те бяха единствените му партньори.

— Бих искал да са толкова интелигентни, че да извършат саботаж! Поне ще мога тогава да им одера кожите. Но с такива хора? Те са чиста загуба на време.

Оскар отново сви юмрук и Дреснер потрепери, че ще получи още един оправдаващ удар.

— Изчезвай! — кресна Оскар.

Докато Дреснер се измъкваше към вратата, чу Оскар да казва на останалите, че е по-добре да забравят за тази история.

— Горе имам малко хубав коняк „Мартел“ — каза накрая той.

Това умело отвличане на вниманието от „процеса“ може и да не е задоволило Шоенбрун и Леополд. Защото нямаше официално решение и формална присъда. Но и не можеха да отрекат вече, че Оскар е направил разследване или че не се е отнесъл сериозно към него.

Разказът на Дреснер години след това потвърждава, че животът на затворниците в Бринлиц се е поддържал с почти магически номера, толкова бързи и неочаквани, че са изглеждали невероятни. Но за да кажем чистата истина за Бринлиц, трябва да отбележим, че въпреки всичко — затворници и привидно производство — лагерът си остана в буквалния и в преносния смисъл най-големият, неразгадан, блестящ номер.

Тридесет и пета глава

Фабриката не произвеждаше нищо. „Нито една гилза!“ — казваха затворници от Бринлиц и клатеха глави. Нито една гилза, калибър четиридесет и пети, не бе стандартна, нито един снаряд не можеше да се използва. Самият Оскар сравнява продукцията на ГЕФ в Краков с тази в Бринлиц. В Заблоче се произвеждаха емайлирани съдове на стойност шестнайсет милиона райхсмарки и в същото време оръжейният цех даваше гилзи за половин милион райхсмарки. Оскар казва, че в Бринлиц „в резултат на намаляването на емайлното производство“ въобще нямало печалба. Военното производство според него се сблъсква с „неочаквани трудности“. Всъщност успя да продаде цял камион „амуниции“ в Бринлиц на стойност тридесет и пет хиляди райхсмарки. „Тези амуниции — след това сподели той — бяха доставени в Бринлиц в полусглобено състояние. Нямаше начин да се произведе още по-малко от това за Великата кауза и извинението за «трудности в началото» ставаше все по-опасно за мен и моите евреи, защото Шпеер (военният министър) завишаваше изискванията с всеки изминал месец.“

Опасността от политиката на „непродуктивност“ не се състоеше само в това, че Оскар щеше да се компрометира пред Военното министерство. Той засягаше и други институции. Фабричната система бе фрагментарна: един цех произвеждаше гилзите, друг — фитилите, трети зареждаше експлозивите и събираше отделните части. По този начин се считаше, че вражеско въздушно нападение нямаше да може значително да разруши производствената верига. Гилзите на Оскар се разтоварваха в други предприятия и се следяха от инженери, които той не познаваше, а и не можеше да достигне. Продукцията на Бринлиц не издържаше тестовете за качество. Оскар показваше оплакванията на Щерн, Финдер, Пемпер или Гарде. Шиндлер се смееше толкова гръмогласно, като че ли авторите на жалбите бяха комични, надути бюрократи.

По такъв повод един ден Ицхак Щерн и Митек Пемпер се оказаха в кабинета на Оскар. Денят бе двадесет и осми април 1945 година — ден, в който всички затворници се намираха в изключителна опасност, тъй като щурмбанфюрер Хасеброек ги бе осъдил на смърт. Оскар навършваше тридесет и седем години и една бутилка коняк вече бе отворена за случая. На бюрото му имаше телеграма от завода за сглобки в Бърно. В нея се казваше, че поради лошото си качество противотанковите гилзи на Оскар не са минали на нито един тест. Калибърът им не бил точен, а поради факта, че не са били закалени при подходяща температура, са се натрошили при тестването.

Оскар бе въодушевен от телеграмата, бутна я към Щерн и Пемпер, за да я прочетат и те. Пемпер си спомня, че тогава Оскар е произнесъл поредната смела реплика: „Това е най-хубавият подарък, който някога съм получавал. Поне знам, че нито едно глупаво копеле не е загинало от моята продукция.“

Този случай илюстрира две контрастиращи идеи. Има някаква лудост у фабрикант като Оскар, който се радва, че не произвежда нищо. Но има и някаква премерена ненормалност в германския технократ, който след падането на Виена, след срещата на армията на генерал Конев с американците на Елба и така нататък, все още смята, че оръжейната фабрика нейде из планините има време да подобри качеството на продукцията и да допринесе за високите идеали на дисциплината и производителността на труда.

Но главният въпрос, който възниква след получаването на тази „празнична“ телеграма, е: как е прекарал Оскар седемте месеца до рождения си ден?

Затворниците от Бринлиц си спомнят множество проверки и огледи. Хора от отдел „Д“ се мотаеха из фабриката с формуляри в ръце. Същото правеха и инженерите от Оръжейния инспекторат. Оскар винаги канеше на вечери или обеди тези чиновници и ги размекваше с коняк и бекон. В империята вече не се срещаха така често богати гощавки. Затворниците до струговете, пещите, металните преси ще потвърдят, че инспекторите воняха на алкохол и залитаха из цеховете. Всички обитатели на лагера си спомнят историята за един чиновник, който се хвалел при инспекция към края на войната, че Шиндлер няма да успее да го подкупи с дружелюбно поведение, с пиене и с ядене. Според легендата Оскар повел човека към стълбището от жилищните помещения към цеховете и той се търкулнал надолу, като разбил главата си и си счупил краката. Хората от Бринлиц не си спомнят точно с кой есесовец се е случило. Според някои бил оберщурмбанфюрер Раш, шеф на полицията в Моравия. Оскар лично никога не спомена за такъв инцидент. В такъв анекдот се криеше хорската представа за него като за изобретателен водач и закрилник при всякакви случаи. Дали някакъв есесовец наистина се е търкулнал по стълбите на ГЕФ и е натрошил пищяла си, не е важен факт сам по себе си. И човек трябва да признае, че право на затворниците бе да измислят такива поучителни истории. Те бяха най-застрашените. Ако притчите не им помогнеха, щяха лошо да си изпатят.

Другата причина за успешните проверки в Бринлиц се криеше в неизтощимата изобретателност на квалифицираните работници на Оскар. Техниците нагласяха измервателните уреди на пещите. Стрелката уж показваше необходимата температура, а вътрешността на пещта бе стотина градуса по-студена. „Писах за това на производителите“ — казваше Оскар на инспекторите. Той играеше ролята на мрачен, объркан фабрикант, чиито интереси са накърнени. Оправдаваше се дори с дребните надзиратели германци. Споменаваше, разбира се, и „трудностите в началото“ и обещаваше за в бъдеще тонове продукция, щом отминат проблемите.

В инструменталните цехове, както и при пещите всичко изглеждаше на пръв поглед нормално. Машините уж бяха перфектно калибровани, а всъщност даваха разлика. Повечето инспектори като че ли си тръгваха не само със солидни подаръци от цигари и коняк, но и с лека симпатия към всички тези примерни люде, които се сблъскват с такива ужасни проблеми.

Щерн винаги казваше, че Оскар купувал кутии с гилзи от други чешки производители и ги показвал като своя продукция при инспекции. Пфеферберг потвърждава това. Каквито и шмекерии да използваше Оскар, те спасиха Бринлиц.

Понякога, за да впечатли местните враждебно настроени чиновници, той канеше големи риби на оглед на фабриката и разкошна вечеря. Но винаги се намираха хора, чиято експертна оценка не засягаше производството на муниции и инженерната обезпеченост. След пребиваването на хер директора на улица „Поморска“, Леополд, Хофман и местният партиен лидер пишеха до всяка институция, която им дойдеше на ум — местна, регионална, берлинска, — и се оплакваха от него, от морала му, от връзките му, от нарушаването на расовия и гражданския закон. Зюсмут му съобщи за потока писма, заливащ Тропау. Оскар покани Ернст Хан в Бринлиц. Хан беше вторият човек по важност в берлинската канцелария по гражданско състояние, която се занимаваше със семействата на СС. „Той беше прословут пияница“ — казваше Оскар с превзетостта на събрат по чаша. Хан доведе и приятеля си от детските години, Франц Бош, онзи същия, с когото Оскар се запозна чрез Амон.

Бош, според думите на Оскар, бе „непроницаем пияница“, а също и убиецът на семейство Гутер. Въпреки всичко Оскар преглътна отново отвращението си и го посрещна както подобава заради връзките му в обществото.

Когато Хан се появи в града, бе облечен в същата прекрасна, неопетнена униформа, която си представяше Оскар. Цялата бе в еполети и ордени, защото Хан беше стар кадър на СС, още от рождените дни на партията. С този блестящ щандартенфюрер пристигна също толкова блестящ адютант.

Леополд бе поканен на вечеря заедно с гостите. Още от самото начало на пиршеството той се оказа не в свои води. А Хан хареса Оскар, така както пиячите се харесват един друг. По-късно Оскар казваше, че тези хора с техните униформи са били „надути“. Но поне срещата показа на Леополд, че ако продължава да пише оплаквания до далечни инстанции, те най-вероятно ще стигнат до бюрата на стари приятели по чашка на Оскар. А това можеше да се окаже заплаха за унтерщурмфюрер Леополд!

На сутринта всички видяха Оскар и лъскавите господа от Берлин да се смеят в колата по време на обиколката из Цвикау. Местните нацисти стояха на тротоара и отдаваха чест на целия този имперски блясък.

Хофман обаче не се укроти така лесно като другите. Тристате жени в Бринлиц, според думите на Оскар, „нямаха шанс за производствена ангажираност“. Вече споменахме, че повечето от тях прекарваха дните си в плетене. През зимата на 1944 година за хора, чието единствено облекло бе затворническата униформа, плетенето не бе приятно хоби. Разбира се, Хофман се оплака писмено, че жените от фабриката на Шиндлер крадат вълна от кошовете в пристройката. Пишеше, че това е направо скандално и разкрива истинското лице на оръжейната фабрика.

Когато Оскар посети Хофман, намери възрастния мъж в прекрасно настроение.

— Подадохме молба в Берлин да ви преместят от тук — каза Хофман. — Този път приложихме и клетвени декларации, че фабриката ви работи в разрез с всички икономически и расови закони. Избрахме един военен, инженер — инвалид от Бърно, да поеме фабриката и да въдвори ред.

Оскар изслуша Хофман, извини му се и се опита да се престори на разкаян. После позвъни на полковник Ерих Ланге в Берлин и го помоли да потули петицията на кликата на Хофман в Цвикау. Освобождаването от ареста струваше на Оскар осем хиляди райхсмарки, а цяла зима шефове от Цвикау — общински и партийни — го нападаха и привикваха в града, за да го запознаят с оплаквания на различни граждани от затворниците му или пък от състоянието на канализацията във фабриката му.

Луся преживя една лична драма с инспекторите от СС и си заслужава да разкажем за нея, защото добре илюстрира как работи методът „Шиндлер“.

Тя все още лежеше в мазето — всъщност щеше да изкара цялата зима в него. Другите момичета се бяха пооправили и ги преместиха за възстановяване горе. На Луся й се струваше, че е заразена с отровата на Биркенау. Треската й се проявяваше отново и отново. Имаше възпаление на ставите, а под мишниците й излизаха бучки. Щом едната бучка се спукаше и оздравяваше, на нейно място веднага излизаше нова. Противно на препоръките на доктор Биберщайн, веднъж доктор Хандлер изряза една от тях с кухненски нож. Луся си остана в мазето — добре нахранена, бяла като смъртник и заразена. Из цялата голяма Европа това бе единственото място, където можеше да живее. Още тогава осъзнаваше този факт и се надяваше, че световният конфликт ще отшуми над главата й.

Нощта и денят нямаха значение в топлата хралупа под лагера Бринлиц. Шумът от вратите горе на стълбите можеше да се чуе и денем, и нощем. Луся бе свикнала на тихите посещения на Емили Шиндлер. Чу шум от ботуши по стълбите и се стегна. Звукът й напомняше отколешните Акции.

Оказа се хер директорът с двама офицери от Грьос-Розен. Ботушите им потропваха по стълбите, сякаш щяха да я отнесат като вълна! Оскар стоеше, докато есесовците се оглеждат в тъмнината: парните котли и тя. На Луся й мина през ума, че може би днес е неин ред; тя трябваше да бъде изкупителната жертва, която щеше да ги задоволи, за да си тръгнат. Един котел я закриваше донякъде, но пък Оскар не направи никакъв опит да я скрие, дори се приближи до леглото й. Тъй като офицерите изглеждаха малко зачервени и неустойчиви, Оскар успя да й каже няколко банални и прекрасни думи:

— Не се тревожи. Всичко е наред!

Стоеше близо до нея, сякаш за да покаже на инспекторите, че пациентът не е заразен.

— Това е еврейско момиче — каза той. — Не искам да я настанявам в лазарета. Възпаление на ставите. И без това е почти заминала. Не й остават повече от тридесет и шест часа.

После продължи да бъбри за горещата вода, откъде идва и как отива до сектора за обеззаразяване. Показваше измерителните уреди, канализацията, цистерните. Мина покрай леглото й, сякаш то бе неутрален елемент в целия механизъм. Луся не знаеше накъде да погледне, дали да отвори или да затвори очи. Опита се да се престори, че е в кома. Може да изглежда пресилено, но Луся не мислеше така в момента, когато Оскар поведе офицерите обратно към стълбите и преди да излезе, и хвърли предупредителна усмивка.

Тя прекара в мазето шест месеца и накуцвайки, се качи горе през пролетта, за да се върне към живот в един променен свят.

През зимата Оскар създаде свой арсенал. Отново се разпространиха най-различни легенди. Някои казват, че оръжието било купено от чешките партизани в края на зимата. Но Оскар бе отявлен националист през 1938 и 1939 година и сигурно вече бе уморен от сделки с чехите. Във всеки случай по-голямата част от оръжието дойде по безупречен канал — от оберщурмбанфюрер Раш, полицейски началник на Моравия. Малката оръжейна включваше карабини и автомати, няколко пистолета и ръчни гранати. След време Оскар описваше сделката доста безцеремонно: „Получих оръжието, преструвайки се, че искам да защитя фабриката си, и платих за това с пръстен с диаманти за неговата (на Раш) съпруга.“

Оскар не дава повече подробност за посещението си в канцеларията на Раш в замъка Шпилберк в Бърно. Обаче не е особено трудно да си представим какво се е случило. Хер директорът е загрижен за евентуален бунт на робите към края на войната и иска да умре достойно с автомат в ръка, като преди това е застрелял жена си, за да я спаси от нещо по-лошо. Хер директорът отбелязва също и възможността да се появят руснаци. „Цивилните ми инженери Фукс и Шоенбрун, моите честни техници, секретарката ми германка също заслужават да имат оръжие за самозащита. Темата наистина не е много приятна, затова ще говоря за близки до сърцето неща. Хер оберщурмфюрер, знам, че обичате много бижутата. Може ли да ви покажа какво открих миналата седмица?“

Така пръстенът се появява до ръбчето на попивателната върху бюрото. Оскар продължава да мърмори: „Веднага щом го видях, си помислих за фрау Раш…“

Веднага след като Оскар получи оръжието, назначи Ури Бейски, брат на майстора на печати, за пазач на арсенала. Ури бе дребен, симпатичен и жизнен. Хората го виждаха да влиза и излиза от апартамента на Шиндлерови, като че ли им беше син. Беше любимец на Емили, която му даваше ключовете от къщата. Фрау Шиндлер изпитваше подобни майчински чувства и към оцелялото момче от фамилията Шпира. Често го водеше в кухнята си и го тъпчеше с филийки с маргарин.

Един по един Ури водеше малката група избрани затворници за обучение в склада на Салпетер, където им показваше устройството на „Гевер 41 Ws.“ Три отряда за бързо реагиране, всеки от по пет души, се формираха сред обучаваните. Някои от участниците бяха момчета на възраст колкото Лутек Файгенбаум. Други бяха полски ветерани като Полдек Пфеферберг и онези, които хората на Шиндлер наричаха „Будзинци“.

Будзинците бяха офицери — евреи от полската армия. Те бяха оцелели след ликвидацията на трудовия лагер „Будзин“, който някога бе управляван от унтерщурмфюрер Леополд. Той ги доведе със себе си в Бринлиц. Бяха петдесетина души и работеха в кухните. Другите затворници си спомнят будзинците като много политизирани. По време на престоя в Будзин възприели марксизма и очакваха да видят една комунистическа Полша. По ирония на съдбата в Бринлиц живееха в топлите кухни на най-аполитичния капиталист на света — хер Оскар Шиндлер.

Отношенията им с по-голямата част от затворниците, които — с изключение на ционистите — следваха единствено политиката на оцеляването, не бяха лоши. Доста от будзинците ходеха на частни уроци при Ури Бейски, защото през трийсетте години в полската армия никога не бяха виждали такива модерни оръжия.

Ако госпожа Раш бе погледнала през последните дни от управлението на мъжа си в Бърно (да кажем, по време на прием или концерт в замъка) към сърцевината на скъпоценния камък, подарен от Оскар Шиндлер, щеше да види отражение на най-ужасното видение от нейните сънища и от сънищата на фюрера: въоръжен евреин марксист.

Тридесет и шеста глава

Старите другари по чашка на Оскар, в това число Амон и Бош, смятаха, че е жертва на еврейския вирус. Тезата им не бе гола метафора. Вярваха в буквалния смисъл на израза и не обвиняваха в нищо пострадалия. Бяха виждали тази участ да постига и други добри хора. Някаква част на мозъка, изглежда, се увреждаше или от бактерия, или от магия. Ако някой ги попиташе дали според тях това е заразно, те щяха да кажат: „Да, много!“ Щяха да дадат като пример странния случай на зараза при оберлейтенант Зюсмут.

През зимата на 1944–45 година Оскар и Зюсмут постигнаха негласно споразумение да измъкнат още три хиляди жени от Аушвиц на групи от триста до петстотин наведнъж и да ги настанят в малки лагери в Моравия. Оскар осигуряваше връзките, преговорите и подкупите за тези операции. Зюсмут се занимаваше с бумагите. В текстилните фабрики на Моравия не достигаха работнички и не всички индустриалци се ужасяваха да наемат еврейки, както братята Хофман. Поне пет германски фабрики — във Фройдентал, Ягерндарф, Либау, Грулих и Траутенау — наемаха такива работнички и поддържаха лагер във фабриката. Подобни лагери не бяха райски кътчета и в управлението им СС имаше ръководна роля, на каквато Леополд не можеше да се надява. Оскар определи жените в малките лагери като „живеещи при поносим режим“. Малките размери на лагерите в текстилните фабрики помагаха за оцеляването им. Тук охраната бе по-възрастна, по-либерална, не така фанатична. Трябваше да се опазят от тифни епидемии и да понасят глада като тежест под ребрата. Но такива малки лагери, подобни на селски общности, можеха да се спасят в по-голямата си част от изтреблението, което се поде през пролетта в концентрационните лагери.

Но ако еврейският бацил само бе заразил Зюсмут, то при Оскар болестта вече се беше развила. Чрез Зюсмут той поиска още тридесет работници железари. Очевидно бе, че е загубил интерес към производството. Но колкото и да бе отнесен, Шиндлер разбираше, че ако иска да затвърди правото на съществуване на лагера си пред отдел „Д“, трябва да наеме повече квалифицирани работници. Когато човек погледнеше към събитията от онази ужасна зима, виждаше, че Оскар искаше още тридесет души не защото бяха много добри на струговете и останалите машини, а просто защото бяха тридесет излишни души. Едва ли ще прозвучи необичайно, ако кажем, че той искаше тези работници с кристалночистата страст, която характеризира огненото сърце на Исус, който висеше като картина на стената в дома им с Емили. Понеже в целия разказ се опитваме да избегнем канонизирането на хер директора като светец, ще трябва да докажем идеята за чувствения Оскар като ловец на души.

Един от тези тридесет работника на име Моше Хенигман разказва за невероятното им спасение. Скоро след Коледа десет хиляди затворници от каменоломните на Аушвиц III, от места като военен завод „Круп Вешел — Юнион“, от Германска въгледобивна, от нефтопреработвателната „Фарбен“ и от завода за рециклиране на самолети бяха строени и поведени към Грьос-Розен. Може би някой стратег се е надявал, че щом пристигнат в Долна Силезия, ще ги разквартируват из малките лагери по местните фабрики. Ако е имало такъв план, той е убягнал от вниманието на офицерите и полицаите, охраняващи колоната. Планът не отчитал и пронизващия студ в навечерието на новата година, а също и дребния въпрос по изхранването на затворниците. В началото на всеки преход отделяли и екзекутирали кашлящите и куцащите. Хенигман казва, че от десет хиляди мъже след десет дни останали само хиляда и двеста. По на север армията на генерал Конев форсирала река Висла южно от Варшава и завладяла всички пътища на северозапад от маршрута на колоната затворници. Поради тази причина затворили и бездруго намалената група в лагер край Ополе. Комендантът разпитал затворниците и направил списък на квалифицираните работници. Подборът продължавал дни наред, а излишните хора били разстрелвани. Онзи, който си чуел името, не знаел какво го чака: комат хляб или куршум. Когато прочели името на Хенигман, натоварили го в товарен влак с още тридесет други мъже и под охраната на есесовец и обикновен надзирател ги изпратили на юг. Хенигман си спомня: „Дадоха ни и храна за из път — нещо нечувано!“

Хенигман разказва за невероятното чувство при пристигането в Бринлиц. „Не можехме да повярваме, че е останал лагер, където мъже и жени работят заедно, където няма бой и охрана.“ Неговата реакция е малко пресилена, защото в Бринлиц имаше разделение. Освен това понякога русокосата приятелка на Оскар отпускаше десницата си и раздаваше плесници, а веднъж, когато едно момченце открадна картофи от кухнята и го докладваха на Леополд, комендантът нареди да стъпи върху стол на двора; напъхаха му картоф в устата, слюнката му се стичаше по брадичката, а около врата му висеше надпис: „Аз съм крадец на картофи!“

Но за Хенигман това дори не си заслужаваше да се споменава. „Как може човек да опише разликата между ада и рая?“ — питаше той.

Когато се срещнал с Оскар, хер директорът му казал да се стегне. „Щом си готов за работа, кажи на майсторите.“ И Хенигман усетил, след странното проявление на новия ред, че не само е намерил тих пристан, но е минал и през огледалото.

Понеже тридесет железари са малка частица от общо десет хиляди, трябва пак да кажем, че Оскар действа като малък бог на спасението. Но като всеки дух-пазител той спаси и Голдберг, и Хелен Хирш, а по същия начин се опита да спаси д-р Леон Грос и Олек Рознер. Със същото еднакво отношение подходи и към скъпата сделка с Гестапо от Моравския регион. Знаем, че сделката е била сключена, не знаем колко е струвала. Определено се говори за цяло състояние.

Един затворник на име Бенджамин Врославски също „бе част от сделката“. Преди това Врославски бе живял в лагера Гливице. За разлика от лагера на Хенигман Гливице не се намираше в района на Аушвиц, но бе достатъчно наблизо, за да е помощен лагер. Към дванадесети януари (офанзивата на армиите на Конев и Жуков) ужасното царство на Хьос бе застрашено от внезапно нападение. Натовариха затворниците от Гливице във вагони на Източната линия и ги изпратиха към Фернвалд. Врославски и приятелят му Роман Вилнер някак успяха да скочат от влака. Бягството през вентилационните отвори на таваните бе широко разпространено, но затворниците, които опитваха този начин, често биваха застрелвани от охраната по покрива на влака. Вилнер бе ранен по време на бягството, но все пак можеше да се движи. Заедно с Врославски избягаха през тихите градчета на моравската граница. Накрая ги арестуваха и ги откараха в управлението на Гестапо в Тропау.

След като пристигнаха, ги обискираха и настаниха в килия, а скоро се появи гестаповец, който каза, че нищо лошо няма да им се случи. Двамата нямаха особен повод да му вярват. Офицерът каза, че няма да изпрати Вилнер в лазарет въпреки раната, защото просто ще го върнат обратно по каналния ред в лагера.

Врославски и Вилнер стояха заключени почти две седмици. Трябваше да се говори с Оскар и да се определи цена. През това време офицерът разговаряше с тях, сякаш животът им е в безопасност, а затворниците продължиха да считат идеята за абсурдна. Когато отключиха вратата и ги изведоха, и двамата решиха, че ще ги разстрелят. Вместо това ги поведоха към жп гарата и един полицай ги охраняваше по пътя в посока югоизток към Бърно.

За двамата пристигането им в Бринлиц имаше същия нереален, приказен и страшен привкус, както и за Хенигман. Вилнер бе настанен в лазарета под грижите на Хандлер, Левкович, Хилфщайн и Биберщайн. Врославски бе настанен в нещо като сектор за възстановяване, който поради странни причини (скоро ще обясним и тях) се намираше в един ъгъл на първия етаж на фабриката. Хер директорът ги посети и ги попита как се чувстват. Абсурдният въпрос уплаши Врославски, уплаши го и обстановката. Както каза след години, уплашил се „да не би от болницата да бъде изпратен на екзекуция, което често ставало в другите лагери“. Хранеха го с хубавата овесена каша на Бринлиц, често виждаше Шиндлер. Но както си призна, намираше за непонятен феномена „Бринлиц“. Все още беше объркан.

Според сделката между Оскар и провинциалното Гестапо, на претъпкания перон на лагера се появиха още единадесет бегълци. Всеки от тях се бе отлъчил от колона или скочил от вагон. Бяха се опитали да се движат свободно, макар и с вонящите си униформи на райета. Според закона всички трябваше да бъдат разстреляни.

Доктор Щайнберг от Тел Авив свидетелства през 1963 година и даде за пример друг случай, илюстриращ заразителната, необуздана и вездесъща щедрост на Оскар. Щайнберг беше лекар в един от малките лагери сред судетските хълмове. Партийният ръководител в Либерец вече не можеше да се съпротивлява на строежите на лагери в неговата спретната Моравия, особено след падането на Силезия в ръцете на руснаците. Контролираше се от Луфтвафе, защото в него се произвеждаше някаква самолетна част — Щайнберг не спомена каква точно. Тук живееха четиристотин затворници. Храната бе лоша, а нормите — нечовешки.

Следвайки слуховете за лагера „Бринлиц“, Щайнберг успя да се сдобие с разрешително и с един камион от фабриката отиде да поговори с Оскар. Разказа му за безобразните условия, в които работят за Луфтвафе. Оскар доста необмислено се съгласи да му отдели част от складовете на Бринлиц. Един въпрос обаче го притесняваше: под какъв претекст може Щайнберг да идва редовно до Бринлиц и да взима продукти? Решиха, че за прикритие ще използва историята за снабдяване с медикаменти от лекарите в лазарета.

След това два пъти седмично Щайнберг посещаваше Бринлиц и носеше в лагера си хляб, овесено брашно, картофи и цигари. Ако Шиндлер се случеше около складовете, когато Щайнберг товареше, просто му обръщаше гръб и се отдалечаваше.

Освен „откупването“ на жените от Аушвиц другото невероятно спасение бе на хората от „Голешув“. „Голешув“ беше каменоломна и циментов завод в Аушвиц III, родно гнездо на Германска въгледобивна фабрика. Както видяхме от разказа за тридесетте железари, през януари 1945 робските плантации в Аушвиц се разрушаваха. В средата на месеца сто и двадесет работници от „Голешув“ бяха натъпкани в два товарни вагона. Тяхното пътуване се оказа също толкова трудно, както и на другите, но пък завърши доста по-добре. Струва си да припомним, че през този месец почти всички от Аушвиц се раздвижиха като хората от „Голешув“. Долек Хоровиц бе изпратен в Маутхаузен. Малкият Ришард остана с другите деца. Руснаците щяха да ги открият на края на месеца в Аушвиц, изоставени от СС, и децата щяха да потвърдят, че са ги ползували за медицински опити. Хенри Рознер и деветгодишният Олек (явно вече неподходящ за лабораториите) тръгнаха с колона и вървяха четиридесет километра. Онези, които падаха от изтощение, бяха застрелвани на място. В Сосновец ги натъпкаха в товарни вагони. Полицаят, който трябваше да раздели децата от възрастните, в знак на особено благоволение позволи на Хенри и Олек да се качат в един вагон. Вътре бе толкова претъпкано, че всички трябваше да стоят прави. Понеже хората умираха от студ и жажда, един господин, наречен от Хенри „хитър евреин“, измисли да провисват от куките на тавана труповете, увити в одеялата им. По такъв начин за живите се отваряше повече място. На Хенри му дойде на ум идеята да провеси Олек по същия начин, за да пътува по-удобно. Това не само направи пътуването на детето по-удобно, но допринесе и още нещо. Когато влакът спираше на гари и в глухи линии, Олек викаше на германците отвън да хвърлят снежни топки по решетките на вагона. Снегът се пръсваше и оросяваше вътрешността, а мъжете се бореха да съберат по няколко ледени кристалчета.

След седем дни стигнаха до Дахау и половината пътници от вагона на Рознер загинаха веднага. Когато отвориха вратата на вагона, един мъртвец се изтърколи, а след него Олек. Детето се изправи в снега, счупи шушулка от колелата на вагона и започна ожесточено да я ближе. Така се пътуваше през януари 1945 из Европа.

За хората от „Голешув“ пътуването бе още по-лошо. Товарителниците за техните два вагона се пазят в архивите на Йад Вашем и показват, ме затворниците са пътували повече от десет дни без храна и със замръзнали врати. Р., момче на шестнадесет години тогава, си спомня, че са остъргвали скрежа от стените, за да утоляват някак жаждата си. Не ги разтоварили дори в Биркенау. Геноцидът бил в последния си жесток етап. За тях просто няма време. Вагоните им оставали в глухи линии, прикачвали ги към локомотиви, пътували петдесетина километра и отново ги откачвали. Водели ги до портите на лагери, където комендантите отказвали да ги пускат, понеже вече нямали икономическа стойност и наровете и дажбите не стигали.

Рано призори в края на януари отново ги откачили от локомотива и ги оставили в депото на Цвикау. Оскар казва, че негов приятел от депото се обадил и му казал, че от вагоните се чуват викове и драскане. Жалните викове били на най-различни езици, защото, както се оказало, вътре имало словаци, поляци, чехи, германци, французи, унгарци, холандци и сърби. Приятелят, който се обадил, сигурно е бил зетят на Оскар, който отговарял за товарното депо в Цвикау. Оскар му казал да изпрати двата вагона към Бринлиц.

Тази сутрин студът бил непоносим — минус тридесет градуса по Целзий (минус двадесет и два градуса по Фаренхайт според Щерн). Дори педантичният Биберщайн казва, че е било най-малко минус двадесет. Извикали Полдек Пфеферберг от нара му. Донесъл си електрожена и започнал да реже замръзналите врати на вагоните, които заприличали на железни блокове, и той чул невъобразимите стенания отвътре.

Трудно е да се опише какво са видели при отварянето на вратите. В средата на вагона имало пирамида замръзнали трупове с невероятно изкривени крайници. Стотината живи вонели ужасно и били почернели от студ. Това не били хора, а скелети. Нямало човек по-тежък от тридесет и четири килограма.

Оскар бил във фабриката, където приспособявали един топъл ъгъл на цеха за новопристигналите от „Голешув“. Затворниците разглобили последните машини, изоставени от Хофман, и ги отнесли в гаражите. Донесли слама и я разхвърляли по пода. Шиндлер отишъл при коменданта. Леополд не искал да приеме хората от „Голешув“ — по това си приличал с всички други коменданти от последните седмици. Той многозначително казал, че няма кой да потвърди, че тези хора са оръжейни работници. Оскар се съгласил, но казал, че ще ги впише в картотеката и ще плаща за всеки по шест райхсмарки на ден. „Ще ги използвам, след като се възстановят“ — казал Оскар. Леополд разбрал две неща: първо, че нищо не може да спре Оскар, и второ, че разрастването на Бринлиц и на таксите, плащани от хер директора, може да зарадват Хасеброек. Затова бързо ги записал и отбелязал задна дата на пристигането им, така че Оскар плащал вече за затворниците от „Голешув“ още докато ги пренасяли вътре във фабриката.

В цеха ги увили в одеяла и ги сложили да легнат върху сламата. Емили се появила с двама затворници, които дърпали огромна бака с овесена каша. Лекарите казали, че има много случаи на измръзване и трябват лекарства. Д-р Биберщайн споменал пред Оскар, че хората от „Голешув“ ще имат нужда от витамини, но бил сигурен, че в Моравия няма никъде.

През това време шестнадесетте замръзнали трупа били сложени под един навес. Само като ги погледнал, равин Левартов разбрал, че поради изкривените им крайници няма да могат да бъдат погребани по традиционния начин, който изключвал чупенето на кости. Но Левартов знаел, че ще трябва доста да поспори с комендант Леополд. Леополд имал заповеди от отдел „Д“, в които се казвало, че персоналът на СС трябва да изгаря труповете. При котлите условията били подходящи, в промишлените пещи телата биха се изпарили. Но до момента Шиндлер два пъти се противопоставял на изгарянето на тела.

Първия път това станало, когато Янка Файгенбаум умряла в лазарета на Бринлиц. Леополд веднага заповядал да изгорят тялото. Оскар разбрал от Щерн, че за Файгенбаум и за Левартов това е ужасно. Съпротивата, която оказал, може би се дължала и на католическото му възпитание. През онези години католическата църква твърдо се съпротивяваше на кремациите. Освен че отказал на Леополд ползването на пещите за подобни цели, Оскар наредил на дърводелците да направят ковчег. После сам осигурил кон и каруца и позволил на семейството и на Левартов да отидат под охрана в гората и да погребат детето.

Файгенбаум, баща и син, вървели след каруцата и броели стъпките от портата, за да могат след войната да преместят тялото на Янка.

Свидетели казват, че Леополд побеснявал от подобно глезене на затворниците. Някои смятат, че с поведението си Оскар е проявил към Левартов и семейство Файгенбаум по-голяма толерантност и деликатност, отколкото към Емили.

Втория път, когато Леополд поискал да използва пещите, бил след смъртта на старата госпожа Хофщатер. По молба на Щерн Оскар наредил да направят още един ковчег. Позволил да сложат и метална табелка с рождената година и годината на смъртта на госпожа Хофщатер. Позволил на Левартов и на група минян[1] да напуснат лагера и да извършат ритуала.

Щерн казва, че заради госпожа Хофщатер Оскар организирал еврейски гробища в католическата енория на близкото селце Дойч-Биелау. Според думите му, Оскар отишъл в първата неделя след смъртта на госпожа Хофщатер и предложил идеята на свещеника. Енорийското настоятелство бързо било убедено да му продаде малък парцел отвъд католическите гробища. Със сигурност част от настоятелството се е противопоставило, защото бе ерата, когато каноническият закон се тълкуваше съвсем тесногръдо по отношение на въпроса, кой може и кой не може да бъде погребан на света земя.

Други затворници, запознати със случая, твърдят, че идеята за еврейски гробища дошла на ум на Оскар при пристигането на хората от „Голешув“ с тяхната замръзнала купчина мъртъвци. След години самият Оскар казваше, че именно затворниците от „Голешув“ са му подсказали идеята да купи земята. Според един разказ католическият свещеник посочил земята отвъд оградата на църквата и казал, че там е мястото, където погребват самоубийци, и предложил да погребат и хората от „Голешув“. Оскар се противопоставил и казал, че това не са самоубийци, а жертви на нечувано убийство.

Без съмнение смъртта на госпожа Хофщатер и пристигането на затворниците от „Голешув“ с техните мъртви събратя са се случили едно след друго и по двата повода са се извършили традиционните ритуали в уникалните еврейски гробища на Дойч-Биелау.

От разказите на всички оцелели става ясно, че тази история с гробищата е предизвикала огромен морален подем сред затворниците. Разтоварените изкривени трупове изглеждали нереални. Щом човек ги погледнел, веднага изтръпвал при мисълта за собствената си човешка тленност. Нечовешкото не се нуждаело от хранене, топлене, миене. Единственият начин да се приобщи нечовешкото, както и наблюдателят, към човещината е чрез ритуал. Така че ритуалите на Левартов, екзалтираното четене на „Кадиш“ и други подобни имаха много по-значима тежест за затворниците на Бринлиц, отколкото подобни церемонии можеха да имат в сравнително спокойния довоенен Краков.

За поддръжката на еврейските гробища в случай на други смъртни случаи Оскар нае един унтершарфюрер от СС на средна възраст и му плащаше в аванс.

Емили Шиндлер имаше свои сделки, за които трябваше да се погрижи. Носейки снопче фалшиви документи, приготвени от Бейски, тя накара двама затворници да натоварят с водка и цигари един от камионите на фабриката. Заповяда им после да я откарат до големия миньорски център Острава, който се намираше близо до границата с генералгубернаторство Полша. Във военната болница тук тя се свърза с приятели на Оскар и успя да получи мазила срещу измръзване, сяра и витамините, смятани от Биберщайн за несъществуващи в Моравия. Подобни пътувания вече бяха обичайни за Емили. И тя се превръщаше във вечен пътник като съпруга си.

След първите смъртни случаи не последваха други. Хората от „Голешув“ бяха „мюсюлмани“ и първото правило беше, че състоянието им не може да се подобри. Но нещо у Емили не искаше да се примири с подобно твърдение. Започна да ги храни с пълни кофи овесена каша. „От оцелелите от «Голешув» — казва д-р Биберщайн — никой нямаше да се оправи, ако не бяха грижите й.“ Скоро тези мъже започнаха да опитват да помагат из цеховете. Един ден еврейски майстор накара едно от момчетата да отнесе някаква кутия в цеха.

— Кутията тежи тридесет и пет килограма — каза момчето, — а аз тежа тридесет и два. Как, по дяволите, да я отнеса?

През зимата в тази неефективна фабрика с разсипана по подовете слама се появи хер Амон Гьот, който идваше да изкаже благодарности на семейство Шиндлер веднага след освобождаването му от затвора. Военният съд го освободи от затвора в Бреслау поради диабета му. Беше облечен в стар костюм или може би в стара униформа с откъснати нашивки. И до днес се чуват различни истории за целта на това посещение. Някои смятат, че Гьот е търсил помощ, други — че Оскар е бил прибрал нещо, което е принадлежало на Гьот (пари или нещо подобно) от последните му гешефти в Краков, когато Оскар му е бил посредник. Чиновниците от канцеларията на Оскар даже казват, че Амон е помолил за ръководен пост в Бринлиц. Нямаше човек, който да твърди, че му липсва професионален опит. Всъщност и трите версии за причините за посещението на Амон са възможни, макар че е невероятно Оскар да му е посредничил.

Щом Амон прекрачи прага на лагера, се видя, че затворът и страданието са го стопили. Лицето му се бе смалило, чертите му напомняха повече за оня Амон, който бе пристигнал в Краков през новата 1943 година да ликвидира гетото. И все пак имаше известна разлика — сега кожата му бе болнично жълта и затворнически сива. Ако човек можеше да се вгледа или смееше да направи това, щеше да забележи странна пасивност у него. Някои затворници вдигнаха очи от струговете си, погледнаха към фигурата му от ямата на най-ужасните си сънища и го видяха, че минава тихомълком покрай врати и прозорци, през двора на фабриката към кабинета на хер Шиндлер. Хелен Хирш стоеше като омагьосана и не искаше нищо друго, освен видението да изчезне. Другите обаче съскаха срещу него, а мъжете се наведоха през машините си и плюха. По-възрастните жени вдигнаха плетките си към него като предизвикателство. Това беше отмъщение — да му покажат, че въпреки неговия тормоз „Адам си оре, а Ева преде“. Ако Амон е искал работа в Бринлиц (а местата, където един хауптщурмфюрер, пуснат условно, можеше да иде, не бяха много), то Оскар или го е разубедил, или го е подкупил да се маха. В този аспект срещата им бе като всички други. В знак на уважение хер директорът го разходи из фабриката и реакцията в цеховете бе още по-силна. Когато се върнаха в кабинета, някой чу как Амон настоява Оскар да накаже проявилите неуважение, а Оскар гръмогласно се кълне, че ще накаже нахалните евреи, и сам засвидетелства постоянното си уважение към хер Гьот.

Въпреки че го бяха пуснали от затвора, разследванията на СС продължаваха. Един съдия наскоро бе идвал в Бринлиц, за да разпита отново Пемпер за икономическите машинации на Амон. Преди разпита комендант Леополд измърмори на Пемпер да внимава, защото съдията ще го изпрати за екзекуция в Дахау, щом изцеди всичко от него. Пемпер постъпи много разумно, като убеди съдията, че работата му в главната канцелария на „Плашув“ не е била особено важна.

По някакъв начин Амон бе научил, че следователите от СС притискат Митек Пемпер. Скоро след пристигането си в Бринлиц хвана натясно бившия си машинописец във външната канцелария на Оскар и пожела да научи какви въпроси е задавал съдията. Пемпер с пълно право смяташе, че долавя ядни проблясъци в очите на Амон за това, че бившият му служител е все още жив източник на информация за военния съд. Разбира се, тук Амон беше безсилен, беше отслабнал и изглеждаше окаяно в стария костюм. Но човек никога не можеше да е сигурен. Това все още беше Амон, а той имаше излъчване и винаги респектираше. Пемпер каза:

— Съдията каза да не говоря с никого за разпита ми.

Гьот побесня и каза, че ще се оплаче на хер Шиндлер. Може би и това бе мерило за безсилието на новия Гьот. Преди никога не му се бе налагало да ходи да се моли на Оскар за наказанието на някой затворник.

На втората нощ от посещението на Амон жените се чувстваха още по-триумфално. Той не можеше да ги докосне! Успяха дори да убедят Хелен Хирш в това. Но въпреки всичко сънят й бе неспокоен.

За последен път Амон прекоси цеха, когато излизаше, за да се качи на колата за гара Цвикау. Преди това никога не бе стъпвал на едно място три пъти, без да съсипе нечий живот. Беше съвсем очевидно, че сега няма никаква власт. Но все пак не всички можеха да го погледнат в лицето, когато си тръгваше. Тридесет години по-късно в сънищата на оцелелите от „Плашув“, от Буенос Айрес до Сидни, от Ню Йорк до Краков, от Лос Анджелис до Йерусалим, бесният Амон все още ще се явява. „Щом си видял Гьот, казваше Полдек Пфеферберг, ти си видял и Смъртта!“

Така че в това отношение Гьот не можеше да се провали съвсем.

[1] Десет мъже, които рецитират „Кадиш“ при погребение. ↑

Тридесет и седма глава

Тридесет и седмият рожден ден на Оскар бе отпразнуван заедно с всички затворници. Един от шлосерите бе изработил малка кутийка за ръкавели и когато хер директорът влезе в цеха, избутаха отпред дванадесетгодишната Нюся Хоровиц, за да поднесе отдавна репетираното поздравление на немски.

— Хер директор — каза тя с толкова тихичък глас, че Оскар трябваше да се наведе да я чуе, — всички затворници ви желаят най-доброто за този ваш рожден ден.

Денят бе Шабат, събота, и това бе показателно, защото всички щяха да си спомнят този ден като истински празник. Рано сутринта, долу-горе по времето, когато Оскар отвори бутилката „Мартел“ в кабинета си и се радваше на телеграмата на инженерите от Бърно, в двора на фабриката влязоха два камиона, натоварени с бял хляб. Част от него бе разтоварена при войниците от гарнизона и дори при махмурлията Леополд, който се успиваше в квартирата си в селото. Това стигаше, за да не започнат полицаите да мърморят, че хер директорът глези затворниците. Самите работници получиха по седемстотин и петдесет грама хляб. Докато го ядяха и му се възхищаваха, те се чудеха и маеха откъде ли го е взел Оскар. Може би това се дължеше донейде на добрата воля на местния управител на мелницата, Даубек, онзи същият, който изпращаше затворниците от Бринлиц с пълни панталони овесено брашно. Но през тази събота хлябът не бе обсъждан толкова заради произхода си, вида на брашното и технологиите на печене. Радваха му се повече заради самата магия в случката, заради това, че чудото става.

Въпреки че всички си спомнят деня като празничен, всъщност нямаше за какво толкова да се радват. Предишната седмица се бе получила дълга телеграма от хер коменданта Хасеброек от Грьос-Розен до Леополд в Бринлиц, в която му се даваха инструкции как да се освободи от затворниците, в случай че приближава руската армия. В телеграмата се казваше, че трябва да се направи окончателен подбор. Възрастните и болните да се застрелят веднага, а здравите да се поведат към Маутхаузен.

Макар работниците в цеховете да не знаеха нищо за телеграмата, изпитваха неопределен страх от нещо подобно. През цялата седмица се носеха слухове, че са докарали поляци да копаят масови гробове в гората отвъд Бринлиц. Белият хляб се появи като противоотрова срещу всичките слухове и уверение за шансовете им за оцеляване. И все пак хората усещаха, че е дошло времето на много по-префинени опасности от тези в миналото.

Ако работниците на Оскар не знаеха нищо за телеграмата, за нея не знаеше и самият хер комендант Леополд. Телеграмата бе предадена на Митек Пемпер в общата канцелария на Леополд. Пемпер я отвори на водна пара, прочете я, залепи я отново и веднага я отнесе на Оскар. Шиндлер стоеше прав до бюрото си, докато я четеше, и после се обърна към Митек:

— Е, хубаво — изръмжа той, — трябва да се сбогуваме с унтерщурмфюрер Леополд.

И на Оскар, и на Пемпер им се струваше, че Леополд е единственият човек в гарнизона, способен да се подчини на подобна заповед. Заместникът му бе прехвърлил четиридесет години. Казваше се Моцек, обершарфюрер от СС. Моцек бе способен да убие в паниката, но не можеше да заповяда хладнокръвното убийство на хиляда и триста души.

Няколко дни преди рождения си ден Оскар изпрати редица оплаквания до Хасеброек от необузданото поведение на хер коменданта Леополд. Обади се на влиятелния полицейски шеф Раш и на него се оплака от Леополд. Показа на Хасеброек и на Раш копия от писма до канцеларията на генерал Глюк в Ораниенбург. Оскар залагаше на това, че Хасеброек ще си спомни за предишната щедрост на Шиндлер и ще повярва на обещанията му за в бъдеще дотолкова, че ще отбележи опитите на Оскар да осведоми властите в Ораниенбург и в Бърно и сам ще премести Леополд, без да си прави труда да разследва отношението на Леополд към обитателите на Бринлиц.

Шиндлер повтаряше стара игра — играта на блекджек между Амон и Оскар, но в много по-големи размери. Всички затворници от Бринлиц влизаха в залога: от Хирш Кришер, затворник №68821, четиридесет и осем годишен автомобилен монтьор, до Ярум Кайаф, затворник №77196, двадесет и седем годишен неквалифициран работник, оцелял от групата „Голешув“. Групата на жените: от №76201, двадесет и девет годишната стругарка Берта Афтергут до №76500, тридесет и шест годишната Йента Цветченщил.

Оскар си осигури още основания за оплаквания от Леополд, като го покани на вечеря в апартамента си. Беше двадесет и седми април, навечерието на рождения ден на Шиндлер. Около единадесет часа вечерта работниците от нощната смяна се стреснаха, като видяха залитащия комендант в цеха, подкрепян от далеч по-трезвия хер директор. Докато вървеше, Леополд се опита да фокусира отделните работници. Той пощуря и взе да сочи към поддържащите греди на тавана. Хер директорът винаги го бе държал настрана от цеховете, но ето — той бе тук и можеше да коли и беси.

— Вие, шибани евреи — крещеше той, — виждате ли гредите? Виждате ли ги? На тях ще ви обеся! До един!

Оскар лекичко го задърпа в друга посока. Държеше го за рамото и тихичко му мърмореше:

— Точно така, точно така. Но не тази вечер, а? Друг път, друг път.

На следващия ден Оскар се обади на Хасеброек и на другите с доказуеми обвинения. Този човек беснее из фабриката пиян, заплашва работниците с незабавна екзекуция. А те не са обикновени работници. Те са квалифицирани техници, произвеждащи секретно оръжие и т.н., и т.н. И въпреки че Хасеброек носеше отговорност за смъртта на хиляди работници из каменоломните, макар да вярваше, че евреите работници трябва да бъдат ликвидирани, щом наближат русите, той се съгласи, че дотогава фабриката на хер Шиндлер заслужава по-специално отношение.

— Леополд — каза Оскар — все казва, че иска да иде на фронта. Той е млад, здрав и пълен с решителност.

— Ами — започна Хасеброек, — ще видим какво може да се направи.

Междувременно комендант Леополд празнуваше рождения ден на Оскар, отспивайки си от тържеството предишната нощ.

В негово отсъствие Оскар изнесе невероятна реч. Празнуваше от сутринта, но никой не може да каже, че думите му са били несвързани. Не разполагаме с текста на речта му, но имаме копие от текста на друга, която е направил десет дни по-късно, вечерта на осми май. Според онези, които са ги слушали, двете речи имат близко съдържание.

Ако ги наречем просто „речи“, ще омаловажим ефекта им. Онова, което Оскар инстинктивно се опитваше да направи, бе да покаже реалността, да промени образите и на затворниците, и на полицаите от СС. Преди много време той бе казал на група работници, в това число и Едит Лийбголд, че ще преживеят войната. Той демонстрира същия провиденчески талант и пред групата жени, завърнали се от Аушвиц през онази ранна утрин на ноември. Каза им: „Сега сте в безопасност, сега сте при мен.“ Не може да пренебрегнем факта, ме в друго време, при други условия, хер директорът можеше да стане демагог от класата на Хюи Лонг от Луизиана и Джон Ланг от Австралия, чийто талант бе да убеждават слушателя: те и той са съдбовно свързани, за да избегнат на косъм злото, сътворено от други хора.

Речта на Оскар на рождения му ден бе произнесена на немски в цеха пред насъбралите се затворници. Въпреки че бе нощ, присъстваха и цивилните германски служители, и взвод полицаи, който по правило трябваше да следи за реда при подобна проява. Щом заговори Оскар, Полдек Пфеферберг усети как настръхват косъмчетата на късата му коса въпреки мазилото против въшки, с което я бе намазал. Той се вгледа в безизразните лица на Шоенбрун и Фукс, в полицаите с автоматите. Помисли си, че ще убият Оскар. И после всичко ще пропадне.

Речта целеше две неща. Първо, показваше, че наближава краят на тиранията. Говореше за хората от СС покрай стените, като че ли и те са арестувани и копнеят за свобода. Оскар обясни на затворниците, че много от тях са записани насила в армията. На второ място изтъкна, че ще остане в Бринлиц до края на войната.

— И още пет минути след това — добави той след малко.

За затворниците тази реч и миналите обещания на Оскар обещаваха бъдеще. Тя демонстрираше силното му убеждение, че хората няма да свършат в гробове в гората. Напомняше им колко много е вложил в тях и това ги окуражаваше.

Можем само да гадаем колко ядосани са били полицаите, като са чули речта му. Той много фино бе убедил частите на СС. Оскар ще разбере реакцията им или от протестите, или от факта, че ще преглътнат обидата. Освен това с нея той ги предупреждаваше, че ще остане в Бринлиц, колкото тях и ще стане свидетел на поведението им.

Но Оскар не бе толкова самоуверен, колкото изглеждаше. След време сподели, че тогава е бил загрижен да не би изтеглящите се от Цвикау войски да се отбият в Бринлиц. Той писа: „Бях в паника от възможните отчаяни действия на охраната от СС.“ Сигурно паниката е била съвсем тиха, защото нито един затворник, похапващ от белия хляб за празника на Оскар, не е доловил и следа от нея. Оскар се притесняваше и за частите на генерал Власов, които се намираха в подстъпите към Бринлиц. Тези военни части бяха от РОА, Руска освободителна армия, сформирана с благословията на Химлер от големия брой руски военни затворници в Райха и командвана от генерал Андрей Власов, бивш руски генерал, пленен при Москва три години преди това. Това бяха много опасни войници за хората от Бринлиц, понеже знаеха, ме Сталин ще иска да им наложи специално наказание, а съюзниците със сигурност щяха да ги върнат в Русия. Затова войниците на Власов навсякъде бяха обзети от славянско отчаяние, което удавяха във водка. Ако запомнеха да се оттеглят на запад, към американските позиции, можеха да направят какво ли не.

Два дни след речта на Оскар на рождения му ден върху бюрото на Леополд се появиха няколко заповеди. В първата се казваше, ме унтерщурмфюрер Леополд се премества във военен пехотен батальон близо до Прага. Въпреки ме не е бил кой знае колко очарован от заповедта, Леополд тихо и кротко си събра багажа. Той често казваше на Оскар по време на вечеря, особено след втората бутилка червено вино, че би предпочел да е в действаща част. През последните дни на масата у Оскар сядаха много офицери от Вермахта и от СС, които се изтегляха с частите си, и техните разкази човъркаха Леополд да пожелае фронта. Той никога не бе получавал толкова доказателства, колкото от тези гости, че каузата е загубена.

Малко вероятно изглежда да се е обаждал в канцеларията на Хасеброек преди тръгването си. Телефонните връзки не бяха стабилни, защото руснаците бяха обградили Бреслау и се намираха на някакви си километри от Грьос-Розен. Но преместването нямаше да учуди никого от канцеларията на Хасеброек, тъй като Леополд и пред тях бе правил доста патриотични изказвания. Така, оставяйки обершарфюрер Моцек да командва в Бринлиц, Йозеф Леополд замина за фронта. Най-после желанието на този патриотар се осъществи!

При Оскар нямаше мълчаливо изчакване на неминуемия край. През първите дни на май той разбра по свои канали, а може би и чрез директни обаждания в Бърно, където линиите все още работеха, че един от складовете, с които бе работил, е изоставен. Взе шестима затворници и камион и отидоха да го „преслушат“. По пътя на юг имаше доста патрули, но те размахваха своите супердокументи, фалшифицирани с печати, както Оскар по-късно писа, „на най-отговорни полицейски шефове в Моравия и Бохемия“. Когато стигнаха до склада, видяха, че е в пламъци. Военните складове в околията бяха подпалени, а от време на време имаше и въздушни нападения. Откъм центъра на града се чуваха изстрели — чехословашките партизани се биеха с войниците от гарнизона. Хер Шиндлер нареди камионът да влезе в товарната част на склада. После разбиха вратата и откриха, че вътре е пълно с цигари, марка „Египетски“.

Въпреки че се отдаваше на такова весело пиратство, Оскар се страхуваше от слуховете, че словаците и руснаците екзекутират без много-много приказки германски цивилни граждани. От новините на ББС, които слушаше всяка вечер, се успокояваше, че войната може да свърши, преди руснаците да стигнат региона на Цвикау.

Затворниците също имаха непряк достъп до новините на ББС и знаеха какво става. По време на съществуването на Бринлиц радиотехниците Зенон Шенвиц и Артур Рабнер дълго време оправяха ту едно, ту друго радио на Оскар. В цеха на заварчиците Зенон ползваше слушалки, за да слуша новините на „Гласът на Лондон“ в два сутринта. По време на смените си заварчиците се включваха на тази вълна. Един полицай се бе появил внезапно в цеха да им направи съобщение и ги бе открил — трима души около радиоапарат. „Оправяме радиото на хер директора — казаха те — и тъкмо преди минута проработи!“

Затворниците очакваха, че американците ще завземат Моравия. Тъй като Айзенхауер се запъна на Елба, разбраха, че това ще сторят руснаците. Най-близките на Оскар затворници съчиняваха писмо на еврейски, в което обясняваха какви са заслугите му. То може би щеше да свърши работа, ако попаднеше в ръцете на американците, като се вземе предвид силното еврейско присъствие в Америка, а също и военните равини на фронта. Щерн и самият Оскар смятаха, че е жизненоважно хер директорът да попадне при американците. Донякъде решението на Оскар се управляваше от типичната централноевропейска идея, че руснаците са варвари — хора със странна религия и съмнителна хуманност.

Но тази идея не го заслепяваше съвсем. Той беше буден и в трескаво очакване, когато новината за германската капитулация бе съобщена в емисията на ББС рано призори на седми май. Войната в Европа щеше да спре в полунощ на осми май, вторник. Оскар събуди Емили и будният Щерн бе извикан в кабинета, за да помогне на хер директора да отбележи събитието. Щерн виждаше, че Оскар е сигурен в гарнизона, но щеше много да се разтревожи, ако знаеше как Оскар ще демонстрира увереността си този ден.

В цеховете затворниците вършеха обичайните си задължения. Ако не друго, определено работеха по-добре в сравнение с предишните дни. Все пак около обед хер директорът прекрати преструвките, че се работи, и наду победоносната реч на Чърчил по всички високоговорители в лагера. Лутек Файгенбаум, който разбираше малко английски, стоеше като омагьосан до машината си. За останалите носовият, стържещ глас на Чърчил бе първото, което чуха от езика, който щяха да говорят в Новия свят. Специфичният глас, така познат като гласа на мъртвия фюрер, мина през портите и стигна до наблюдателниците, но охраната го възприе спокойно. Те вече не гледаха към лагера. Очите им, както и очите на Оскар, гледаха към руснаците — може би обаче полицаите бяха по-напрегнати! Според първата телеграма на Хасеброек те трябваше да са доста заети в гъстата зелена гора. Чакаха да настъпи полунощ и се взираха в тъмното лице на гората, чудейки се дали партизаните са там. Неспокойният обершарфюрер Моцек ги държеше на пост, но и дългът също ги държеше. Защото дългът, както по-късно щяха да твърдят техните началници в съда, бе геният на СС.

В тези тягостни два дни, между декларацията за края на войната и влизането й в сила, един от затворниците, бижутер на име Лихт, правеше подарък за Оскар. Това щеше да е нещо по-значимо от металната кутийка за ръкавели, която Шиндлер получи за рождения си ден. Лихт обработваше злато с много странен произход. Достави го старият господин Йерет от фабриката за кутии.

Всички, дори и будзинците — най-заклетите марксисти — знаеха, че Оскар ще трябва да бяга след полунощ. Силното желание да се отбележи както подобава раздялата в този случай ръководеше хората, които бяха най-близки на Оскар — Щерн, Финдер, Гарде, братята Бейски, Пемпер. Забележително е, че във време, когато самите те не бяха сигурни, че ще видят мира, мислеха за подаръци за сбогом.

За да направят подарък, разполагаха с обикновен метал, разбира се. Именно господин Йерет предложи нещо по-добро. Отвори уста и им показа златни коронки. Каза им, че ако не е бил Оскар, проклетите фашисти и без това щяха да вземат златото.

— Зъбите ми щяха да са в някоя купчина в склад на СС, заедно със зъбите на други нещастници от Люблин, Лодз и Лвов.

Предложението бе много сериозно и Йерет настояваше на своето. Един затворник, който някога бе работил като зъболекар в Краков, му извади коронките. Лихт претопи златото и до обяд на осми май успя да гравира надпис на иврит на вътрешната страна на готовия пръстен. Това бе стих от Талмуда, който Щерн бе споменал пред Оскар в общата канцелария на Буххайстер през октомври 1939 година: „Онзи, който спаси и един живот, спасява целия свят.“

В един от гаражите на фабриката двама затворници работеха по тапицерията на тавана и на вратите на мерцедеса на Оскар, за да скрият вътре торбички с диамантите на хер директора. Надяваха се, че като махнат кожената тапицерия, ще избегнат всякакви подозрителни издутини. И за тях денят бе много странен. Когато излязоха от гаража, слънцето се скриваше зад наблюдателниците. В тях стояха все още въоръжените полицаи, но бяха злокобно бездейни.

Вечерта се чуха същите думи. Както и на рождения си ден, Оскар нареди на коменданта да събере затворниците в цеха. Присъстваха и германските инженери и секретарки — те вече си бяха приготвили плановете за бягство. Сред тях беше и старата му изгора Ингрид. Тя нямаше да тръгне от Бринлиц със семейството. Щеше да избяга с брат си, млад ветеран от войната, куц след тежка рана. Като знаем какъв риск поемаше Оскар, за да снабди своите затворници с най-необходимото, можем да сме сигурни, че едва ли е пуснал старата си любов Ингрид от Бринлиц, без да й даде нещо, което да й помогне да се спаси. Сигурно щяха да се срещнат като добри приятели след години нейде на Запад.

Както и при събирането за рождения му ден, покрай стените имаше охрана. До края на войната оставаха около шест часа, а полицаите бяха дали клетва да не дезертират. Затворниците ги гледаха внимателно и се опитваха да преценят душевното им състояние.

Когато съобщиха, че хер директорът ще произнесе още една реч, две затворнички, госпожица Вайдеман и госпожа Бергер, които владееха стенографията, донесоха моливи и хартия и се приготвиха да я запишат. Понеже речта бе импровизирана и най-вече произнесена от човек, който знаеше, че скоро ще бъде беглец, беше по-завладяваща, когато се слушаше, а не като се чете сега от записките на Вайдеман и Бергер. В речта се говореше за същите неща от обръщението на рождения ден, но сега се правеха заключения и за затворниците, и за германците. Оскар каза, че затворниците са наследниците на новата епоха, а всички други — СС, самият Оскар, Емили, Фукс, Шоенбрун — са онези, които се нуждаят от спасение.

— Безусловната капитулация на Германия — каза Оскар — току-що бе обявена. След шест години жестоки убийства на човешки същества Европа жали за своите жертви и се опитва да се върне към мира и нормалния ред. Искам да се обърна към вас с молба за безусловно подчинение и дисциплина. Обръщам се към всички вас, с които сме страдали през тежките години, за да можете да оцелеете в настоящия момент и след няколко дни да се върнете в своите разрушени и плячкосани домове, търсейки оцелели близки. Така ще преодолеете паниката, последствията от която са непредсказуеми.

Разбира се, под „паника“ той нямаше предвид паника сред затворниците. Искаше да каже паника сред гарнизона, сред хората покрай стените. Той канеше есесовците да напуснат лагера, а затворниците — да ги оставят да напуснат. Маршал Монтгомъри, командващ съюзническите армии, бе обявил, че трябва да се отнасят хуманно към победените и всеки, съдейки германците, трябва да прави разлика между „вина“ и „дълг“.

— Войниците на фронта, както и малкият човек, който е изпълнявал своя дълг, няма да носят отговорност за онова, което група, наричаща себе си „германци“, е вършила.

Шиндлер произнасяше защитна реч за своите сънародници. Всеки затворник, оцелял след тази нощ, ще чуе подобна реплика хиляди пъти в близките години. Все пак ако някой имаше право да произнесе такива думи и да заслужава да бъде чут поне с нужното внимание, със сигурност бе хер Оскар Шиндлер.

— Фактът, че милиони от вас, от вашите родители, деца и събратя са били унищожени, се посреща с неодобрение от хиляди германци, но дори и днес има милиони сред тях, които не знаят нищо за истинските размери на целия този ужас.

Документите и записите, открити в Дахау и Бухенвалд в началото на годината и разпространени в детайли от ББС, бяха първите според Оскар, от които германците научиха за „това нечовешко разрушение“. Затова той ги помоли още веднъж да постъпят по най-човешкия и справедлив начин и да оставят правораздаването на онези, които имат необходимата квалификация.

— Ако трябва да обвинявате някого, направете го където трябва. Защото в нова Европа ще има съдии, неподкупни съдии, които ще ви изслушат.

След това започна да говори за връзките си със затворниците през последните години. В някои отношения изглеждаше почти носталгичен, но се страхуваше да не го сложат в една графа с подобните на Гьот и на Хасеброек.

— Много от вас знаят за гоненията, машинациите и трудностите, които трябваше да преодолявам през всичките тези години, за да запазя работниците си. Ако поначало бе трудно да се защитават малките права на полските работници, да се запазят работните им места, да се запазят и те от насилствено изпращане в Райха, да се запазят жилищата и скромната им покъщнина, ако това бе трудно, то да се защити еврейски работник изглеждаше невъзможно.

Той описа някои от трудностите и благодари на всички за помощта им за задоволяване изискванията на Оръжейния инспекторат. Като се има предвид липсата на продукция, благодарността може би звучеше доста иронично. Но тя не бе изказана по ироничен начин. Онова, което хер директорът искаше да каже, бе: „Благодаря ви, че ми помогнахте да направя режима за смях.“

Продължи с молба за местните хора:

— Ако след няколко дни пред вас се отворят вратите към свободата, помислете за това какво са сторили за вас повечето от хората наоколо, за да ви помогнат с храна и дрехи. Направих всичко, каквото можах, да ви намеря допълнително храна и ви заклевам да направите всичко в бъдеще, за да защитите правото си на хляб. Ще продължа да правя каквото мога за вас пет минути след полунощ. Не плячкосвайте из местните къщи. Докажете, че сте достойни за милионите жертви сред вас и се въздържайте от всякакви индивидуални актове на отмъщение и терор.

Той не отрече, че затворниците никога не са били добре дошли в района.

— Шиндлеровите евреи бяха табу в Бринлиц. Но има и по-важни неща от отмъщението на местна почва. На охраната и на майсторите поверявам по-нататъшното поддържане на реда, а също и да продължат да проявяват разбиране. Така че кажете на хората си за това, понеже по този начин ще осигурите живота си. Благодарете на мелницата на Даубек, чиято помощ при доставката на храната ви надмина границите на възможното. От ваше име сега искам да благодаря на директора Даубек, който стори всичко, за да ви намери храна.

— Не ми благодарете за оцеляването си. Благодарете на себе си, задето работихте ден и нощ, за да се спасите от изтребление. Благодарете на безстрашните Щерн и Пемпер и някои други, които с мисъл и тревога за вас, особено в Краков, се сблъскваха със смъртта всеки ден. Този достоен час изисква от нас да внимаваме и да съблюдаваме реда, докато сме тук заедно. Моля ви, дори когато останете сами, не правете друго, освен да вземате човечни, справедливи решения. Искам да благодаря на личните си сътрудници за пълното им себеотдаване във връзка с моята работа.

Речта му — прескачаше от въпрос на въпрос, изчерпваше някоя идея, а после се връщаше внезапно към друга — стигна връхната си точка. Оскар се обърна към полицаите от гарнизона и им благодари, че са се противопоставили на варварските изисквания на шефовете си. Някои работници си мислеха: „Той ни помоли да не ги предизвикваме? А той сам какво прави?“ Защото СС си беше СС, армията на Гьот и на Джон, на Худжар и на Шайд. Имаше неща, на които есесовецът бе обучаван, неща, които вършеше и виждаше, неща, които маркираха границите на неговата човечност. Затворниците усещаха, че Оскар рисковано се опитва да премести тези граници.

— Искам — каза Шиндлер — да благодаря на тук присъстващите полицаи, които, без да искат, са били преместени на тази служба от армията и флота. Като глави на семейства те са проумели много отдавна отблъскващата и безсмислена страна на своята служба, но действаха тук по невероятно хуманен и правилен начин.

Онова, което затворниците не виждаха, смаяни и малко екзалтирани от патоса на хер директора, бе, че Оскар всъщност довършва започнатото по време на рождения си ден. Той унищожаваше войника и отделния полицай. Защото, ако те стояха и попиваха неговата версия за това какво е „човечно и правилно“, после не им оставаше нищо друго, освен да си ходят.

— Накрая — каза Оскар — ви моля да запазим триминутно мълчание в памет на неизброимите жертви сред вас, които загинаха през тези жестоки години.

Всички се подчиниха. Обершарфюрер Моцек и Хелен Хирш, Луся (която наскоро бе излязла от мазето) и Шоенбрун, Емили и Голдберг. Подчиниха се ония, които брояха секундите, за да избягат. Мълчаха сред огромните машини „Хило“ в самия край на най-крещящата война на света.

Когато времето изтече, есесовците бързо напуснаха цеха. Останаха затворниците. Те се оглеждаха и се чудеха дали най-накрая са господари сами на себе си. Оскар и Емили тръгнаха към апартамента си, но затворниците ги заобиколиха. Извадиха пръстена, изработен от Лихт. Известно време Оскар му се радваше, показа го на Емили и помоли Щерн да му преведе написаното отвътре. Когато попита откъде са намерили злато и разбра, че това са коронките на Йерет, всички очакваха, че Шиндлер ще се разсмее. Йерет бе сред поднасящите подаръка, вече показваше оголените дупки на зъбите си и бе готов да приеме шегите. Но Оскар изведнъж стана много сериозен и бавно сложи пръстена на ръката си. Въпреки че никой не го разбра в момента, именно тогава всички се преобразиха в собственото си „аз“, а Оскар стана зависим от техен подарък.

Тридесет и осма глава

Часове след речта на Оскар гарнизонът започна да напуска лагера. Вътре във фабриката специалните отряди от будзинци и други затворници започнаха да се въоръжават с доставените от Оскар оръжия. Всички се надяваха, че ще обезоръжат полицаите и няма да се налага да влизат в традиционната битка. Както им обясни Оскар, не беше разумно да привличат вниманието на оттеглящите се раздразнени бойни единици наоколо. Но ако не се постигне нещо толкова отдавна невиждано като „помирение“, ще трябва да нападнат наблюдателниците с гранати.

Наистина специалните отряди трябваше само да изпълнят плана на Оскар от неговата реч. Охраната на главния портал предаде оръжието си почти с облекчение. На тъмното стълбище, водещо към помещенията на СС, се появиха Полдек Пфеферберг и затворник на име Юсек Хорн. Те обезоръжиха комендант Моцек. Пфеферберг допря пръста си до гърба на Моцек и той, като всеки човек прехвърлил четиридесетте и със семейство, започна да ги моли да го пощадят. Пфеферберг взе пистолета му и Моцек, след кратко забавяне, през което плака за хер директора и за спасяване, бе освободен. Веднага си тръгна към къщи.

Наблюдателниците, за които Ури и другите от отряда с часове кроиха планове за завземането им, бяха празни. Неколцина затворници, току-що въоръжени с оръжието на гарнизона, бяха поставени там на пост, за да показват на преминаващите наблизо, че уж старият ред все още важи.

Когато настъпи полунощ, в лагера не остана нито един служител от СС. Оскар извика Банкиер в кабинета си и му даде ключа от специален склад. Това бе склад за провизии на флота и преди офанзивата на руснаците се намираше нейде в района на Катовице. От него сигурно са снабдявали екипажите на речните патрулни лодки и Оскар бе научил, че Оръжейният инспекторат иска да го премести на по-сигурно място. Оскар успя да получи договора за новото място на склада, както по-късно каза „с помощта на малки подаръци“. Така осемнадесет камиона, натоварени с платове за шинели, униформи и бельо, с памучна и вълнена прежда, а също и с петстотин хиляди макари с конци и с доста чифта обувки, минаха през портала на Бринлиц. Разтовариха ги и ги прибраха на сигурно място. Щерн и другите казваха, че Оскар е знаел, че складовете ще останат на негово разположение и с това смятал да осигури начален капитал за затворниците. В документ с по-късна дата същото твърди и Оскар. Казва, че е искал този договор с намерението да „осигуря моите евреи с дрехи след войната… Еврейските текстилни експерти оцениха стойността на склада ми на повече от сто и петдесет хиляди щатски долара (мирновременен курс)“.

В Бринлиц имаше хора, които можеха да направят подобна експертна оценка: например Юда Дреснер, който имаше своя текстилна фабрика на улица „Страдом“ в Краков, а и Ицхак Щерн, който бе работил в текстилна фабрика от другата страна на „Страдом“.

За ритуалното връчване на ключа на Банкиер Оскар вече бе облякъл раираните затворнически дрехи. Същото бе сторила и жена му Емили. Обратът, за който бе работил още от основаването на ГЕФ, сега беше пълен. Когато излезе на двора, за да си вземе сбогом, всички си помислиха, че това е маскировка, която ще бъде лесно съблечена, щом срещнат американците. Но обличането на грубите дрехи бе и деяние, на което не можеха така просто да се подиграват. В най-дълбокия смисъл на думата Оскар винаги щеше да си остане пленник на Бринлиц и на „Емалия“.

Осем затворници поискаха доброволно да пътуват с Оскар и Емили. Всички бяха много млади, но сред тях имаше и едно семейство, Ришард и Анка Рехен. Най-възрастният бе инженер Едек Хойбергер, но и той бе с почти десет години по-млад от Шиндлерови. По-късно той щеше да разкаже подробности за това невероятно пътуване.

Емили, Оскар и един шофьор щяха да пътуват с мерцедеса. Другите щяха да ги следват с камион, натоварен с храна, цигари и алкохол за евентуална размяна. Оскар изглеждаше нетърпелив да тръгне. Една част от руската заплаха, власовците, бе отминала. Бяха се изтеглили през миналите дни. Но другите се предполагаше, че ще се появят в Бринлиц на следващата сутрин или дори още по-рано. От задната седалка на мерцедеса, където Емили и Оскар се бяха разположили в затворническите си униформи и, трябва да отбележим веднага, изглеждаха по-скоро като аристократи, отиващи на бал с маски, Оскар все още боботеше и даваше съвети на Щерн, заповеди на Банкиер и на Салпетер. Но си личеше, че иска да тръгва. Когато шофьорът Долек Грюнхаут се опита да запали мотора, колата не помръдна. Оскар се измъкна от мерцедеса, за да надникне в двигателя. Беше притеснен. Това не беше човекът, който изнесе строгата реч във фабриката няколко часа по-рано. Какво ли става, питаше се той. Но Грюнхаут не можеше да прецени без подходяща светлина. Доста време му отне да открие повредата, защото не беше това, което си мислеше в началото. Някой уплашен, че Оскар ще си замине, бе срязал два проводника към бобината.

Пфеферберг, който бе сред изпращачите на хер директора, се втурна към цеха на електроженистите и донесе инструментите си. Веднага се залови за работа. Полдек се потеше и ръцете му изглеждаха някак непохватни, защото той усещаше нетърпението у Оскар. Шиндлер все гледаше към портала, сякаш руснаците можеха да се появят от нищото всеки миг. Страхът не беше без основания — и останалите на двора се притесняваха (доста иронично, нали!) от същото. Само Пфеферберг да работеше по-бързо! Накрая моторът запали след превъртането на ключа.

Срязаните проводници и поправката им осигуриха едно нещо: след запалването на мотора колата замина, а след нея и камионът. Всички бяха твърде нервни, за да се сбогуват официално, но едно писмо с подписите на д-р Хилфщайн, Щерн и Салпетер, в което се говореше за приноса на Шиндлер и на Емили, бе връчено на семейството.

Двете превозни средства излязоха от портала и като стигнаха пътя при жп отклонението, завиха наляво към Хавличкув Брод. Тръгнаха към онова, което според Оскар бе по-сигурният край на Европа. Имаше някакъв брачен елемент в цялата ситуация: Оскар, който бе пристигнал в Бринлиц с толкова много жени, сега си тръгваше със съпругата. Щерн и другите затворници стояха на двора. След толкова много обещания те най-после бяха господари на самите себе си. Сега трябваше да понесат тежестта и несигурността на новото си положение.

Безтегловността продължи три дни и си имаше своята история и рискове. След като си заминаха есесовците, единственият представител на машината за убийства бе надзирател от Грьос-Розен, който беше дошъл с хората на Шиндлер. Той имаше славата на убиец още от Грьос-Розен, но си бе създал врагове и в Бринлиц. Група мъже сега го довлякоха насила до цеха и изпълнени с ентусиазъм и жестокост, го провесиха на една от гредите, с която наскоро унтерщурмфюрер Леополд плашеше затворниците. Някои се опитаха да попречат, но екзекуторите бяха побеснели и никой не можеше да ги спре.

Първото мирновременно убийство бе дело, което мнозина оцелели от Бринлиц ще си спомнят с ужас. Те бяха виждали как Амон беси бедния инженер Краутвирт на плаца в „Плашув“ и екзекуцията в Бринлиц, макар и по други причини, предизвика у тях същата погнуса. Защото Амон щеше да си остане Амон. А това бяха техни събратя.

Когато надзирателят престана да потръпва конвулсивно, го оставиха да виси над онемелите машини. Трупът озадачи хората. Предполагаше се, че ще ги зарадва, а вместо това хвърли съмнения. Накрая няколко мъже, които не участваха в обесването, отрязаха въжето и кремираха трупа. С това се затвърждаваше ексцентричността на Бринлиц — единственият човек, който попадна в пещта, според закона трябваше да я пълни с трупове на евреи.

Разпределението на стоките от склада на флотата отне целия следващ ден. От големите топове трябваше да се режат равни количества фин вълнен плат. Моше Бейски каза, че на всеки затворник се дават по три метра, пълен комплект бельо и малко памучен плат. Някои от жените още веднага започнаха да подготвят костюмите, с които щяха да се приберат у дома. Други предпочетоха да скътат плата, за да могат да го изтъргуват в несигурните бъдни дни.

Част от „египетските“ цигари, които Оскар отмъкна от горящия склад в Бърно, бе разпределена, всеки затворник получи и по едно шише водка от склада на Салпетер. Малцина биха пили от нея. Просто беше твърде скъпа стока, за да се изпие.

На втората вечер взвод танкове мина по пътя откъм Цвикау. Лутек Файгенбаум се беше скрил зад храстите близо до портата. Имаше пушка и умираше от нетърпение да стреля още по първия танк, който мине покрай лагера. Но реши, че ще бъде твърде необмислено. Машините изтрополяха и отминаха. Един от мерачите на последните танкове реши, че евреите престъпници сигурно са залегнали ниско покрай оградите и на наблюдателниците. Обърна оръдието и пусна два снаряда в лагера. Единият снаряд експлодира на двора, другият — на балкона на женските помещения. Това си беше безцелно проявление на злоба и поради мъдростта и стъписването си никой от въоръжените затворници не стреля.

Когато отмина и последният танк, хората от специалните отряди чуха плачове от двора и от женските помещения. Едно момиче бе ранено от парче снаряд. То бе в шок, а гледката на раните му сякаш отприщи насъбралата се мъка у жените през всичките тези години. Докато те плачеха, лекарите прегледаха момичето и откриха, че раните не са опасни.

Групата на Оскар през първите няколко часа от бягството се „залепи“ за опашката на колона от камиони на Вермахта. В полунощ подобни присъединявания бяха възможни и никой не ги обезпокои. Зад себе си чуваха шума от вдигнати във въздуха инсталации от германските инженери, а понякога се чуваше и стрелба от засади на чешките партизани. Близо до град Хавличкув Брод изостанаха доста от колоната и ги спряха чешки партизани, преградили пътя. Оскар се престори на затворник.

— Ние сме бежанци от трудов лагер. Есесовците избягаха, а също и хер директорът. Това е колата на хер директора.

Чехите ги попитаха дали имат оръжие. Хойбергер бе слязъл от камиона и се намеси в разговора. Призна си, че има пушка.

— Е, хубаво — казаха чехите. — По-добре ни предайте оръжието си. Ако ви хванат руснаците, може и да не разберат защо сте въоръжени. Вашата защита ще бъдат затворническите ви дрехи.

В този град на югоизток от Прага и на пътя към Австрия имаше голяма възможност да срещнат объркани военни части. Партизаните насочиха Оскар и останалите към канцеларията на чешкия „Червен кръст“ на градския площад. Там можеха да изкарат спокойно остатъка от нощта.

Но когато стигнаха до града, чиновниците от „Червения кръст“ им казаха, че като се вземе предвид нестабилността на положението, може би ще бъдат на сигурно място в градския затвор. Оставиха колата и камиона пред „Червения кръст“, а Оскар, Емили и техните осем другари си взеха малко багаж и преспаха в отключените килии на полицейското управление.

Когато на сутринта отидоха на площада, откриха, че и двете превозни средства са обрани. Цялата тапицерия на мерцедеса бе съдрана и диамантите липсваха. Гумите на камиона — също, бяха отмъкнати и двигателите. Настроени философски, чехите ги успокоиха: винаги трябва да бъдем готови за загуби в такива времена. А може би дори подозираха Оскар с неговата светла кожа и сини очи, че е беглец есесовец.

Групата загуби собствения си транспорт, но един влак пътуваше на юг към Каплице. Качиха се на него както си бяха в затворническо облекло. Хойбергер каза, че са хванали влака „до края на гората, а после са вървели пеш“. Някъде в този горист пограничен район са се надявали да срещнат американски войски. Намирали са се доста на север от Линц.

Вървяха по горски път и попаднаха на двама млади американци, които охраняваха картечница. Затворник започна да им говори на английски:

— Заповедите ни са да не пускаме никого да мине по пътя — прекъсна го единият американец.

— Забранено ли е да заобиколим гората — попита Оскар.

Младият войник дъвчеше дъвка. Ама че странна дъвчеща нация!

— Мисля, че не — каза накрая американецът.

Така Шиндлер и групата свърнаха обратно и стигайки половин час по-късно отново до пътя, попаднаха на взвод пехотинци, които маршируваха в две колони на север. Затворникът, който знаеше английски, отново пръв заговори разузнавачите. Командващият офицер се появи в джип, слезе и започна да разпитва групата. Бяха откровени с него и му казаха, че Оскар е хер директорът, а те са евреи. Казаха, че се надяват, да са на сигурно място, защото от ББС знаят, че в американската армия има много войници от германски и еврейски произход.

— Не мърдайте — каза им капитанът.

После замина нанякъде, без да им дава обяснения, и ги остави на малко притеснените млади пехотинци. Те им предложиха цигари, които изглеждаха също толкова лъскави, както и джипът, униформите, екипировката им — навярно бяха произведени от една велика, дисциплинирана, необременена и неимпровизирана икономика.

Въпреки че Емили и затворниците се безпокояха да не арестуват Оскар, самият той седеше на тревата без видимо притеснение и се възхищаваше на пролетната картина наоколо. Той имаше писмо, написано на иврит, а вярваше, че Ню Йорк е цивилизован град, в който ивритът е познат език. Мина половин час и се появиха войници откъм пътя. Те вървяха свободно, а не в пехотински строй. Това бе група евреи и сред тях имаше дори военен равин. Прегърнаха всички по ред, включително Емили и Оскар. Казаха им, че са първите оцелели затворници от концентрационен лагер, които среща батальонът им.

Когато преминаха поздравите, Оскар извади препоръчителното си писмо на иврит. Равинът го прочете и започна да плаче. Той преразказа подробностите на останалите американци. Последваха нови ръкопляскания, нови ръкостискания, нови прегръдки. Младите войници се държаха открито и шумно като деца. Въпреки че близките им бяха напуснали Европа преди едно-две поколения, те изглеждаха толкова сраснали с Америка, че Шиндлер и приятелите му ги гледаха със същото удивление, каквото и те получаваха.

В резултат групата на Шиндлер гостува на батальонния командир и на равина. Пиха чудесно кафе, каквото затворниците не бяха опитвали от отварянето на гетото. Ядоха какво ли не.

След два дни равинът им предостави конфискувана линейка, с която отидоха до разрушения град Линц в Горна Австрия.

Руснаците още не се бяха появили в Бринлиц и на втория ден от мира. Специалните отряди се притесняваха, че ще трябва да се забавят в лагера по-дълго, отколкото бяха планирали. Онова, което добре помнеха, бе, че единственият случай, когато СС показваше страха си (като изключим Моцек и колегите му през последните дни), беше при тифна епидемия. Затова накичиха тифни карантини по цялата ограда.

Следобед на портата се появиха трима чешки партизани и през мрежата поговориха с постовете.

— Всичко свърши — казаха чехите. — Можете да си вървите, когато пожелаете.

— Щом дойдат руснаците — каза постовият. — Дотогава всички ще стоим вътре.

Този отговор затвърди манталитета на затворника — подозрителността, която обхваща човек след време, че светът отвъд оградата е опасен и че трябва да се навлиза в него на етапи. А и не бяха сигурни, че германските подразделения са се изтеглили.

Чехите вдигнаха рамене и си заминаха. Същата нощ, когато Полдек Пфеферберг бе един от постовите на главната порта, се чуха мотоциклети откъм пътя. Те не отминаха както танковия взвод, а обърнаха право към лагера. Пет мотоциклета с емблемата череп на СС изскочиха от тъмното и спряха шумно пред портала. Щом есесовците — Полдек си спомни, че били много млади — изключиха моторите, слязоха от тях и се приближиха до портата, сред въоръжените мъже вътре в лагера избухна спор дали трябва да застрелят „гостите“ веднага.

Най-главният сред мотористите, изглежда, усещаше заплахата. Той застана встрани от мрежата и протегна ръце.

— Искаме бензин — извика германецът. — Щом сте фабричен лагер, сигурно имате малко бензин.

Пфеферберг каза по време на приглушения спор, че е по-добре да им дадат бензин, за да се омитат, вместо да си навлекат беля, откривайки огън. Други мотоциклетисти от тяхната част може да са наблизо и да дойдат, привлечени от внезапния огън.

Най-накрая пуснаха есесовците през портата, а няколко затворници отидоха да докарат бензин от гаража. Главният полицай се опита да намекне на „специалните отряди“, които бяха облекли сини гащеризони, за да изглеждат поне малко като цивилна охрана или обикновени надзиратели, че не вижда нищо странно в идеята въоръжени затворници да охраняват лагера си отвътре.

— Надявам се, разбирате, че вътре има тиф — каза на немски Пфеферберг и посочи табелките.

Есесовците се спогледаха.

— Вече изгубихме двадесет и четири души — продължи Пфеферберг, — в мазето имаме още петдесет затворени.

Това съобщение, изглежда, впечатли господата от бандата на черепа. Бяха уморени. Бягаха. Това им стигаше. Не искаха отгоре на всичко и бактериална заплаха.

Когато им донесоха бензина в туби, те поблагодариха, поклониха се и се изнизаха през портала. Затворниците гледаха как пълнят резервоарите си и любезно оставят до оградата излишните туби, които не могат да сместят в кошовете на моторите си. Сложиха ръкавиците си, запалиха двигателите и тръгнаха, без много да форсират, защото внимаваха да не хабят новите си безценни запаси. Шумът от колоната се изгуби на югозапад към селото. За мъжете на портала тази вежлива среща щеше да е последната с хора, носещи униформите на злокобния легион на Хайнрих Химлер.

Лагерът бе освободен на третия ден, и то от един-единствен руски офицер. Той се появи на кон откъм дефилето, през което пътят и жп отклонението достигаха до лагера. С приближаването му се оказа, че конят е обикновено пони, тънките крака на офицера бяха стъпили в стремената и почти допираха земята, а той комично бе присвил колене току под корема на животното. Изглеждаше сякаш носи на Бринлиц едно изстрадано съобщение, защото униформата му бе износена, а коженият ремък на пушката му бе толкова напукан от пот, студ и бойни действия, че трябваше да се замени с въже. Юздите на понито също бяха от въже. Офицерът бе със светла кожа и — както руснаците винаги изглеждат на поляците — безкрайно чужд и безкрайно близък.

След кратък разговор на нещо средно между полски и руски, постовият на вратата го пусна да влезе. Слухът за пристигането му се разнесе по балконите на втория етаж. Щом слезе, първа го целуна госпожа Крумхолц. Той се усмихна, извика и на двата езика да му дадат стол. Един младеж донесе стола.

Офицерът стъпи на него и така доби ръстово преимущество, което в сравнение с повечето затворници не му бе необходимо. После произнесе стандартната реч на войника-освободител на руски език. Моше Бейски схвана същността й. Те са освободени от победоносната Съветска армия. Свободни са да ходят в която посока пожелаят. Защото при руснаците, както в библейския рай, няма евреи и богаташи, няма мъже и жени, няма зависими и свободни. Не трябва да си отмъщават на дребно из града. Техните съюзници ще открият потисника и ще го съдят по суров, но справедлив начин. Фактът, че са свободни, трябва да надделее над всякакви други чувства.

Той слезе от стола и се усмихна, сякаш искаше да каже, че е приключил речта си и сега ще отговаря на въпроси. Бейски и някои други започнаха да му говорят. Той посочи себе си и каза на овехтял беларуски иврит — какъвто говорят дядовците по-скоро, а не родителите, — че е евреин.

Сега в разговора се прокрадна нова нотка на фамилиарност.

— Били ли сте в Полша? — попита го Бейски.

— Да — каза офицерът. — Идвам от Полша.

— Там има ли останали евреи?

— Не видях нито един.

Затворниците се скупчваха наоколо, превеждаха и преразказваха разговора един на друг.

— Откъде сте? — попита офицерът Бейски.

— От Краков.

— Бях в Краков преди две седмици.

— Ами Аушвиц? Как е в Аушвиц?

— Чух, че в Аушвиц има неколцина евреи.

Затворниците се умислиха. От думите на руснака Полша изглеждаше като вакуум. Ако се завърнат сега в Краков, ще се лутат наоколо като сушени бобени зърна в буркан.

— Може ли да направя нещо за вас? — попита офицерът.

Някой извика, че имат нужда от храна. Той обеща да им осигури каруца хляб и може би малко конско месо. Товарът ще пристигне преди мръкнало.

— Но — добави той — трябва да видите какво е останало и в градчето.

Предложението бе доста радикално — ей така просто да излязат от портата на лагера и да започнат да пазаруват в Бринлиц. За някои това бе все още невероятна идея.

Мъжете изпратиха офицера до портала. Ако нямаше евреи в Полша, къде да отидат и те самите. Не искаха да получават инструкции от него, чувстваха, че трябва да поговорят за безпътицата си. Руснакът спря, преди да развърже юздите на понито от оградата.

— Не знам — каза той и ги изгледа продължително, — не знам къде трябва да отидете. Не отивайте на изток. Само това мога да ви кажа. Но не отивайте и на запад.

Пръстите му пак започнаха да отвързват юздите.

— Никъде не ни обичат — каза той накрая.

Точно както ги посъветва руският офицер, затворниците от Бринлиц най-после излязоха през портала, за да направят първите плахи опити за контакт с външния свят. Най-напред опитаха младите. Данка Дреснер излезе първия ден след освобождението и се изкачи по гористия хълм зад лагера. Лилии и кремове бяха започнали да напъпват, а птиците тъкмо долитаха от Африка. Данка поседна за малко да се порадва на деня, после се търкулна надолу и полежа в тревата на ниското. Вдишваше ароматите и се взираше в небето. Забави се толкова, та родителите й помислиха, че нещо лошо се е случило с нея в селото — или с местните хора, или с руснаците.

И Голдберг излезе, и може би бе първият, който си тръгна от лагера, за да стигне бързо до Краков и да си прибере съкровищата. Щеше да емигрира, колкото се може по-скоро в Бразилия.

Повечето от по-възрастните затворници останаха в лагера. Руснаците се настаниха вече в Бринлиц и разположиха офицерите във вила на един хълм над селата. Доставиха в лагера заклан кон, който затворниците изядоха лакомо. Някои го намериха за страшно вкусен след дългата си диета на хляб и зеленчуци и овесената каша на Емил и Шиндлер.

Лутек Файгенбаум, Янек Дреснер и младият Щернберг щурмуваха градчето. Селището се патрулираше от чешки партизани, а хората от немски произход в Бринлиц се отегчиха от освободени затворници. Един продавач посочи на младежите чувал захар, който пазеше в склада си. Малкият Щернберг не можа да устои на захарта, наведе лице и започна да ближе от шепата си. После му стана ужасно лошо. Той установи онова, което групата на Шиндлер откри в Нюрнберг и Равенсбург: свободата и изобилието трябва да се вкусват постепенно.

Главната цел на експедицията на Файгенбаум в града бе да намерят хляб. Като член на специалните отряди в Бринлиц той бе въоръжен с пистолет и пушка и когато пекарят повтори, че няма хляб, някой се обади:

— Заплаши го с пушката.

Човекът, в края на краищата, бе судетски германец и поне на теория споделяше мъката им. Файгенбаум насочи оръжието към пекаря и минаха в съседното помещение, търсейки скрито брашно. Намери жената и двете дъщери на пекаря сгушени и уплашени до смърт. В страха си те не се различаваха от някое краковско семейство по време на Акция. Изведнъж го обзе страхотен срам. Кимна на жените, като че ли бе дошъл на светско посещение, и тръгна.

Същият срам обзе и Мила Пфеферберг при първото й посещение в селото. Когато се появи на площада, видя чешки партизанин да спира две германки и да ги кара да събуят обувките си, за да може Мила, която носеше налъми, да си избере чифт по мярка. Този вид тирания я накара да се изчерви и тя седна на тротоара, за да направи срамния избор. Партизанинът даде налъмите на германското момиче и отмина. Мила се обърна, настигна момичето и върна обувките. По-късно Мила си спомни, че германката дори не й благодари.

Вечер руснаците идваха в лагера да си търсят жени. Пфеферберг трябваше да опре пистолет в главата на войник, който се бе промъкнал в женските помещения и бе сграбчил госпожа Крумхолц. Години наред след това госпожа Крумхолц щеше да се кара на Пфеферберг: „Имах шанс да избягам с млад мъж, а този негодник ми попречи!“ Три момичета бяха отведени по желание — на руско празненство и се върнаха след три дни и, както твърдяха, след чудно прекарано време.

Обстановката в Бринлиц бе неблагоприятна и след седмица затворниците започнаха да напускат. Някои, чиито семейства бяха загинали, заминаха направо на Запад и не искаха никога повече да видят Полша. Братята Бейски търгуваха по пътя със своите дялове плат и водка и стигнаха до Италия. Тук се качиха на ционистки кораб за Палестина. Семейство Дреснер прекосиха Моравия и Бохемия и се установиха в Германия. Янек бе сред първите десет студенти, които постъпиха в Баварския университет на Ерланген, когато той отвори врати на следващата година.

Манчи Рознер се върна в Подгурже, където бяха уговорили среща с Хенри. Самият Хенри Рознер бе освободен от Дахау заедно с Олек. В тоалетна в Мюнхен един ден Хенри видя друг посетител със затворническа униформа. Попита го къде е бил затворник.

— В Бринлиц — каза мъжът.

Всички, освен една възрастна дама, каза му мъжът (което после се оказа доста неточно), оцелели след Бринлиц.

Манчи научи, че Хенри е жив, от своя братовчедка, която се появи в стаичката в Подгурже, и размаха полски вестник. В него бяха поместени имената на поляци, освободени от Дахау.

— Манчи — каза братовчедката, — целуни ме. Хенри е жив, а също и Олек.

И Режина Хоровиц имаше подобна среща. Трябваха й три седмици, за да стигне с дъщеря си Нюся от Бринлиц до Краков. Нае стая с помощта на дяла от склада на флотата и зачака Долек. Когато той пристигна, започнаха да разпитват за Ришард. През същото лято Режина видя филма на руснаците за Аушвиц, който пускаха безплатно за поляците. Видя известните кадри с децата, които гледаха иззад мрежите или пък бяха съпровождани от медицински сестри до оградата с високо напрежение на Аушвиц I. Понеже бе толкова малък и симпатичен, Ришард го имаше на повечето кадри. Режина закрещя и излезе от залата. Собственикът и преминаващи граждани се опитаха да я успокоят на улицата.

— Това е моят син, моят син — крещеше тя.

Сега, когато знаеше, че е жив, успя да открие, че руснаците са предали Ришард на еврейска спасителна организация. Понеже мислели, че и двамата му родители са мъртви, служителите позволили да го осиновят стари познати на семейство Хоровиц — семейство Лийблинг. Дадоха адреса на осиновителите и щом стигна до апартамента им, Режина чу гласа на Ришард, който удряше по един тиган и викаше:

— Днес ще има супа за всички!

Когато тя почука на вратата, детето извика на госпожа Лийблинг да отвори.

Така той се върна при нея. Но след онова, което бе видял на бесилките в „Плашув“ и Аушвиц, тя не успя да го отведе на детската площадка, без той да изпадне в истерия при вида на люлките.

От Линц, където групата на Оскар се свърза с американските власти и бе освободена от неблагонадеждната линейка, всички заминаха с камион към Нюрнберг на север. Там се намираше голям център за скитащи затворници от концентрационни лагери. Тъкмо откриваха, че свободата, не е толкова проста работа.

Ришард Рехен имаше леля в Констанц на езерото при швейцарската граница. Когато американците ги попитаха дали имат къде да отидат, те посочиха тази леля. Намеренията на осемте млади затворници бяха да прехвърлят, ако е възможно, семейство Шиндлер през швейцарската граница, в случай че внезапно се породи желание за мъст към германците в американската зона и решат несправедливо да накажат и Шиндлерови. Освен това и осмината бяха потенциални емигранти и смятаха, ме тези въпроси се уреждат по-лесно от Швейцария.

Хойбергер си спомня, че отношенията им с американския комендант в Нюрнберг са били сърдечни, но той не можел да им отдели никакво превозно средство, за да пътуват на юг към Констанц. Минаха през Черната гора както можаха — донякъде пешком, донякъде с влак. Близо до Равенсбург имаше лагер и отидоха да говорят с коменданта му, също американец. Тук отново постояха като гости няколко дни, починаха си и похапнаха добре военни порции. В замяна на гостоприемството седяха до късно с коменданта, който бе от еврейски произход, и му разказваха истории за Амон и за „Плашув“, за Грьос-Розен, за Аушвиц и за Бринлиц. Надяваха се, че той ще им даде транспорт. Комендантът не можеше да отдели камион, но пък им даде автобус, както и малко провизии за из път. Макар че Оскар все още имаше в себе си пари и диаманти на стойност повече от хиляда райхсмарки, автобусът не беше купен, а беше даден като услуга. След сделките му с германските бюрократи за Оскар беше трудно да се приспособи към подобно отношение.

Паркираха автобуса в селцето Кройцлинген, на запад от Констанц, на швейцарската граница, в контролираната от французите зона. Рехен отиде в магазина за железария и купи чифт секачи. Изглежда, групата все още е била облечена със затворнически униформи, когато Рехен е купил секачите съвсем открито. Може би продавачът е смятал, че: а) това е затворник и ако бъде изхвърлен, може да извика френските си приятели; б) това може да е всъщност преоблечен германски офицер и трябва да му се помогне.

Граничната мрежа минаваше през средата на Кройцлинген и откъм германската страна се охраняваше от френски часови от военната полиция. Групата стигна тази преграда в края на селото и като преряза бодливата тел, изчака часовия да приближи края на обхода си и бързо се шмугна в Швейцария. За нещастие една жена ги забеляза от завоя на пътя и се затича към границата да сигнализира на французите и швейцарците. На тихия селски швейцарски площад, огледален образ на площада от немска страна, швейцарската полиция ги обгради, но Ришард и Анка се измъкнаха и хукнаха да бягат. Една патрулна кола ги хвана. След половин час ги върнаха до един на французите, които веднага ги претърсиха и щом откриха парите и скъпоценните камъни, ги откараха в бившия германски затвор. Затвориха ги в отделни килии.

За Хойбергер беше ясно, че ги подозират, че са надзиратели от концентрационен лагер. В този смисъл килограмите, които бяха наддали като гости на американските войници, не бяха в тяхна полза, защото не изглеждаха така изнемощели, както когато тръгнаха от Бринлиц. Разпитваха ги поотделно за пътуването им и за скъпоценностите, с които разполагат. Всеки можеше да измисли правдоподобна история, но не знаеше дали и другите ще разкажат същото. Всички, изглежда, се страхуваха повече, отколкото при срещите с американците, че ако французите разкрият самоличността на Оскар и неговата служба в Бринлиц, ще го очистят като едното нищо.

Давайки фалшиви сведения заради Оскар и Емили, те останаха седмица в затвора. Шиндлерови не знаеха достатъчно за юдаизма, за да издържат очевидния културен тест. Освен това маниерите и физическото състояние на Оскар не потвърждаваха историята му, че е бил наскоро затворник на СС. За нещастие писмото му, написано на иврит, бе останало в Линц в папките на американците.

Еден Хойбергер, като най-старши сред осемте затворници, бе разпитван най-често. На седмия ден от затворничеството, като влезе в стаята за разпити, видя втори човек. Това бе цивилен, полскоговорящ мъж, дошъл да провери твърдението на Хойбергер, че е от Краков. Дали защото полякът се правеше на състрадателен при разпита или поради общия език, но Хойбергер бе сломен, започна да плаче и на чист полски език разказа цялата история. Останалите ги доведоха един по един, и им казваха, че Хойбергер е признал. После ги караха да кажат своята версия за станалото на полски. Когато преди обяд версиите съвпаднаха, събраха всички, включително и семейство Шиндлер, в залата за разпити и всички бяха прегърнати от своите мъчители. Хойбергер им разказа, че французинът плачел. Всички затворници били доволни да видят феномена „плачещ следовател“. Когато се успокои, нареди да донесат обяд за него, колегата му, Шиндлерови и осмината евреи.

Същия следобед следователят ги премести в хотел до езерото при Констанц, където прекараха няколко дни за сметка на френското военно министерство.

Докато седне на вечеря същия ден в хотела заедно с Емили, Хойбергер, семейство Рехен и останалите, имуществото на Оскар мина в ръцете на руснаците, а парите и малкото скъпоценности се загубиха в джобовете на бюрокрацията освободителка. Беше без пукнат грош, но си хапваше чудесно в добър хотел заедно с хора от неговото „семейство“. Всичко това щеше да е част от неговото бъдеще.

Епилог

Така завърши благодатният сезон за Оскар. Мирът никога нямаше да го вдъхнови така, както го бе вдъхновила войната. Оскар и Емил и пристигнаха в Мюнхен. Известно време живяха в една квартира със семейство Рознер, когато Хенри и брат му бяха наети да свирят в един мюнхенски ресторант и постигнаха известни успехи. Един от бившите затворници на Оскар бе шокиран от окъсаното му палто, когато го срещна в претъпкания апартамент на Рознер. Имуществото му в Краков и Моравия, разбира се, бе конфискувано от руснаците, а останалите скъпоценности бяха разменени за храна и пиене.

Когато семейство Файгенбаум пристигна в Мюнхен, се запозна с най-новата му любовница — еврейско момиче, оцеляло не от Бринлиц, а от много по-ужасно място. Много от посетителите в квартирата на Оскар му прощаваха мъжките слабости и се срамуваха заради Емили.

Той все така си беше безкрайно щедър приятел и незаменим доставчик на редки стоки. Хенри Рознер си спомня, че Оскар изнамерил източник за доставка на пилета в Мюнхен, където нямало и едно-едничко пиле. Той се придържаше към компанията на ония свои евреи, които се установиха в Германия — семейство Рознер, Пфеферберг, Дреснер, Файгенбаум, Щернберг. Циниците казваха по-късно, че по това време е било разумно всеки замесен в концентрационните лагери да стои по-близо до евреи приятели просто за маскировка. Но неговата привързаност надхвърляше тази интуитивна лукавщина. „Евреите на Шиндлер“ бяха неговото семейство.

Чу, че Амон Гьот бе заловен от американците на генерал Патен предишния февруари, докато бил пациент на санаториума на СС в Бад Толц. Затворили го в Дахау, а в края на войната го предали на новото полско правителство. Всъщност Амон бе един от първите германски военнопрестъпници, предадени в Полша на съд. Много бивши затворници бяха поканени да се явят на процеса като свидетели. Замаяният Амон мислеше дори да покани Хелен Хирш и Оскар Шиндлер като защитници. Самият Оскар не отиде в Краков за процеса. Онези, които се явиха, видяха изпосталелия от диабета Амон, който се защитаваше примирен, но не и разкаян. Твърдеше, че всичките му заповеди за екзекуция и преместване са били подписвани от висшите му началници и следователно престъпленията са техни, не негови. Свидетелствата, в които се говореше за престъпления, извършени от собствената му ръка, според Амон бяха злобни преувеличения. Имало екзекутирани затворници като саботьори, но по време на война винаги е имало саботьори.

Митек Пемпер седеше в заседателната зала и чакаше да бъде повикан от съда. Мястото му беше до един друг бивш „възпитаник“ на „Плашув“, който се взираше в Амон на подсъдимата скамейка и прошепна:

— Този човек все още ме ужасява.

Но Пемпер като свидетел №1 на обвинението направи пълен опис на престъпленията на Амон. След него отпред застанаха други — сред тях д-р Биберщайн и Хелен Хирш — които имаха болезнено точна памет. Амон бе осъден на смърт и обесен на тринадесети септември 1946 година в Краков, две години след арестуването му във Виена за черноборсаджийство. Според краковската преса Амон бе отишъл на бесилото без угризения на съвестта и дори отдал почест пред знака на националсоциалистите.

В Мюнхен Оскар идентифицира Леополд, който бе задържан от американците. Един затворник от Бринлиц придружил Оскар до редицата задържани и казва, че Шиндлер попитал протестиращия Леополд: „Не искаш ли аз да го направя, или предпочиташ това да сторят петдесетте разярени евреи, които чакат отвън на улицата?“ Леополд също ще бъде обесен — не за престъпленията си в Бринлиц, а за предишните си деяния в Будзин.

Оскар сигурно вече е мислел да стане фермер в Аржентина или да отглежда нутрии — големия южноамерикански воден гризач със скъпоценна кожа. Оскар предполагаше, че същият онзи отличен търговски нюх, който го бе отвел в Краков през 1939, сега го кара да пресече Атлантическия океан. Нямаше пари, но Международната еврейска организация за спасение, за която бе изготвял доклади през войната и която познаваше добре заслугите му, имаше желание да му помогне. През 1949 година му дадоха безвъзмезден заем от петнадесет хиляди долара, а също и препоръка (До заинтересованите лица…), подписана от М. В. Бекелман, вицепрезидент на изпълнителния комитет на Международната еврейска организация за спасение. В нея се казваше:

Американската секция на Международната еврейска организация за спасение изцяло разследва дейността на господин Шиндлер по време на войната и окупацията… От все сърце препоръчваме всички организации и отделните личности да му предоставят всякаква помощ в знак на уважение към предишните му дела… Под прикритието, че ръководи нацистка фабрика първо в Полша, а после и в Судетите, господин Шиндлер успява да наеме и запази мъже и жени евреи, осъдени да загинат в Аушвиц или в другите ужасни концентрационни лагери… Свидетели посочиха пред Организацията, че „лагерът на Шиндлер в Бринлиц е бил единственият в окупирана Европа, където нито един евреин не е бил убит, пребиван, а към него са се отнасяли като към човешко същество“. Сега, когато той решава да започне живота си отначало, нека му помогнем така, както някога той помогна на събратята ни.

Когато Оскар замина за Аржентина, взе със себе си и шест семейства от „евреите на Шиндлер“, плащайки пътя на повечето от тях. Заедно с Емили се установиха в една ферма в провинция Буенос Айрес и я обработваха почти десет години. Онези от оцелелите затворници, които не го видяха през тези години, трудно можеха да си го представят като улегнал фермер, понеже той не беше човек на реда. Споменава се често, а има и доста истина в тези думи, че „Емалия“ и „Бринлиц“ успяха да просъществуват поради дарбата и прозорливостта на хора като Щерн и Банкиер. В Аржентина Оскар нямаше такива помощници, ако изключим, разбира се, здравия разум и селското трудолюбие на жена му.

През десетте години, в които Оскар развъждаше нутрии, се доказа, че развъждането, за разлика от ловуването, не доставя кожи с конкурентно качество. През този период пропаднаха много ферми за нутрии, а през 1957 банкрутира и фермата на Шиндлерови. Емили и Оскар се преместиха в къща, осигурена от Б’ней Б’рит в Сан Висенте, южно предградие на Буенос Айрес. Известно време Оскар търсеше работа като търговски представител. След година обаче замина за Германия. Повече нямаше да се събере с Емили.

От малък апартамент във Франкфурт започна да търси капитал, за да купи циментов завод. Потърси и начин за получаване на компенсации от Западногерманското министерство на финансите за загубата на полските и чешките имоти. Но почти нищо не излезе от това. Някои от приятелите му смятаха, че германското правителство не му се издължава поради все още срещащи се хитлеристки настроения в средните ешелони на гражданските служби. Но молбата на Оскар може и да е пропаднала поради технически неуредици. Не е възможно да се открие бюрократична злонамереност в преписките между Оскар и министерството.

Циментовият завод на Оскар бе закупен с капитали на Международната еврейска организация и „заеми“ от ред Шиндлерови евреи, които печелеха добре в следвоенна Германия. Заводът има кратка история. През 1961 година Оскар отново стана неплатежоспособен. Фабриката му „оголя“ след поредица люти зими, в които строителството бе прекъснато тотално, но някои от оцелелите затворници казват, че падението на фирмата се е ускорило от неулегналия нрав на Оскар и неговото пренебрежение към реда.

Същата година, като чуха, че е в беда, евреите му в Израел го поканиха да ги посети на техни разноски. В израелския печат на полски език излезе съобщение, в което се поканваха всички оцелели от концентрационния лагер в Бринлиц, познавали „германеца Оскар Шиндлер“, да се свържат с вестника. Посрещнаха Оскар възторжено в Тел Авив. Децата, родени след войната, се тълпяха около него. Той беше натежал, а чертите му бяха позагрубели. Но на приемите и банкетите всички, които някога го бяха познавали, видяха, че си е все същият непоправим Оскар. Ръмжащият пъргав умник, смелият чаровник „а ла Шарл Боайе“, ненаситният пияч бяха оцелели и при двата му банкрута.

Това бе годината на процеса срещу Адолф Айхман и посещението на Оскар в Израел предизвика малък интерес в международната преса. В навечерието на процеса „Айхман“ кореспондентът на лондонския „Дейли Мейл“ написа статия за разликите в досиетата на двамата мъже и цитира преамбюла на възванието в помощ на Оскар, което „евреите на Шиндлер“ бяха написали.

Ние не забравяме тъгите на Египет, ние не забравяме Хаман, ние не забравяме Хитлер. Така и сред несправедливите ние не забравяме справедливите. Спомняме си Оскар Шиндлер!

Сред оцелелите от Холокоста имаше неверие за възможността да съществува „добър“ трудов лагер като този на Оскар и това неверие намери изява в думите на един журналист на пресконференция с Оскар в Йерусалим.

— Как ще обясните — попита журналистът, — че сте познавали всички офицери в Краков и района и сте имали често сделки с тях?

— По онова време — отвърна Оскар — беше доста трудно да обсъждам съдбата на евреите с главния равин на Йерусалим.

Отделът за свидетелства в Йад Вашем бе поискал от Оскар в края на „аржентинския му период“ подробен отчет за дейността му в Краков и Бринлиц. Разбира се, получиха документите. По собствена инициатива и под влиянието на Ицках Щерн, Якоб Щернберг и Моше Бейски (някогашен фалшификатор на печати за Оскар, сегашен уважаван адвокат) съветът на настоятелите на Йад Вашем започна да обмисля въпроса за официален знак на благодарност към Оскар. Председател бе съдия Ландау, председател на съда в процеса „Айхман“. Йад Вашем търсеха и получиха многобройни свидетелства и показания във връзка с Оскар. От всички тях четири са осъдителни. Въпреки че и в четирите се посочва, че без него не биха оцелели, те критикуват бизнес методите му в началото на войната. Две от четирите свидетелства са написани от баща и син, наречени по-рано в повествованието К. В техния склад за емайлирани съдове в Краков Оскар бе уредил за надзирателка любовницата си Ингрид. Третото свидетелство е от свидетелката на К. и повтаря обвиненията за побой, т.е. слуховете, които Щерн бе докладвал пред Оскар през 1940. Четвъртото свидетелско показание е от мъж, който твърди, че се е интересувал преди войната от фабриката на Оскар, тогава под името „Рекорд“ — интерес, който според него Оскар е пренебрегнал.

Съдия Ландау и неговото настоятелство сигурно са сметнали тези четири свидетелства за маловажни в общата, огромна маса от показания на другите евреи на Шиндлер и затова не ги коментираха. Понеже и в четирите се казваше, че Оскар е техен спасител, на настоятелството му мина през ума да попита: Ако Оскар е извършил престъпления срещу тези хора, защо ще си прави труда да ги спасява въобще?

Общината на Тел Авив бе първата институция, която уважи Оскар. На петдесет и третия си рожден ден той откри паметна плоча в Парка на героите. На надписа пише, че е спасил хиляда и двеста затворници от концентрационен лагер „Бринлиц“ и въпреки че паметникът не може да обхване мащабите на това дело, засвидетелства любовта и благодарността на хората. Десет дни по-късно в Йерусалим той бе обявен за Праведник — тази титла беше особена израелска чест, която се оказваше въз основа на древното поверие, че сред обикновените човеци Господът на израилтяните винаги ще бди над праведните люде. Оскар бе поканен да посади дърво кароб в алеята на Праведните, която води към музея в Йад Вашем. Дървото е все още там, отбелязано е с паметна плоча и расте в горичка, където растат дървета за всички праведници. Има дърво за Юлиус Мадрич, който тайно бе хранил и пазил затворниците си по начин невиждан и нечуван сред хора като Круп и Фарбен. Има дърво и за Раймунд Тич, директора на фабрика „Мадрич“ в „Плашув“. На този каменист хребет малко от мемориалните дръвчета пораснаха повече от три метра.

В германската преса се разнесоха истории за военните подвизи на Оскар и за церемониите в Йад Вашем. Тези шумни статии не направиха живота му по-лесен. По улиците на Франкфурт съскаха срещу него, замеряха го с камъни, група работници го подиграваха и му подвикваха, че е трябвало да бъде изгорен с евреите. През 1963 той удари един работник, който го нарече „любител на евреи“, и мъжът заведе дело за телесна повреда. В местния съд, най-ниското стъпало в германското правораздаване, Оскар изслуша лекция от съдията и бе глобен да плати обезщетение. „Бих се убил, писа той на Хенри Рознер в Ню Йорк, но това ще им достави безкрайно удоволствие.“

Тези унижения го направиха още по-зависим от оцелелите евреи. Те му доставяха единствената емоционална и финансова сигурност. До края на живота си щеше да прекарва ежегодно по няколко месеци с тях — щеше да се радва на почести в Тел Авив и Йерусалим, щеше да похапва гратис в румънския ресторант на улица „Бен Йехуда“ в Тел Авив, въпреки синовните опити на Моше Бейски да ограничи пиенето му до три двойни коняка на нощ. Накрая винаги щеше да се връща при другата половина на душата си, обеднялата му половина, мизерния, претъпкан апартамент на стотина метра от Централната гара на Франкфурт.

Пишейки от Лос Анджелис до другите Шиндлерови евреи в САЩ, Полдек Пфеферберг подканяше всички да дадат поне по една надница годишно за Оскар Шиндлер, чието състояние определи като „самота, обезкуражаване, разочарование.“ Срещите на Оскар с евреите ставаха вече веднъж годишно. Сякаш бе въпрос на сезони: половината година като пеперуда в Израел, другата половина — боклук във Франкфурт. Постоянно беше без пари.

Комитет от Тел Авив, включващ Ицках Щерн, Якоб Щернберг и Моше Бейски, продължи да атакува германското правителство да отпусне на Оскар подобаваща пенсия. Техните основания бяха героизмът му през войната, загубеното имущество, вече неустойчивото му здравословно състояние. Първият официален отговор от германското правителство бе награда „Кръст за доблест“ през 1966 на церемония, ръководена от Конрад Аденауер. Но чак на първи юли 1968 година правителството реши да му отпусне пенсия от двеста марки месечно. Три месеца по-късно пенсионерът Шиндлер получи Папския рицарски знак на свети Силвестър от архиепископа на Лимбург.

Оскар все още желаеше да сътрудничи на федералното правосъдие за издирване на военнопрестъпници. В това отношение изглеждаше непоколебим. На рождения си ден през 1967 той даде секретна информация за много служители на лагер „Плашув“. Преписът от тези показания демонстрира, че той не се е страхувал да свидетелства и е бил педантично точен свидетел. Ако знае малко или ако не знае нищо за конкретен есесовец, той го посочва. Така говори за Амтор, за шефа на железниците, за госпожица Онезорге, една от буйните оцелели. Не се колебае да нарече Бош „убиец“ и „експлоататор“ и казва, че го е разпознал на гара в Мюнхен през 1946 година. Приближил се към него и го попитал дали може да спи след ужаса на „Плашув“. Бош, според Оскар, живее в момента в Източна Германия. Надзирател на име Мовинкел, представител на Оръжейния инспекторат в „Плашув“, също е определен справедливо като „интелигентен, но брутален“. За телохранителя на Гьот, Грюн, Оскар разказва историята за предумишленото убийство на работника от „Емалия“ Ламус, което сам едва е успял да предотврати с шише водка. (Това е история, която много затворници споменават в показанията си за Йад Вашем.) За полицая Ритчек Оскар казва, че е имал лоша слава, но че не знае нищо конкретно за него. Не е сигурен освен това дали снимката, която му показват от съда, наистина е на Ритчек. Има само един човек от съдебния списък, за когото Оскар иска да даде неквалифицирана преценка. Това е инженер Хут, който му бе помогнал при последния арест. Хут, казва той, бе високоуважаван и ценен от самите затворници.

Когато навърши шейсет, Оскар започна да работи за „Германски приятели на Еврейския университет“ и взеха да набират помощи. Този ангажимент датира от опитите, които някои Шиндлерови евреи са направили в миналото, за да открият пред Оскар нови жизнени цели. Неговата стара дарба да баламосва и очарова важни шефове и бизнесмени се прояви отново. Помогна да се организира обмен между германски и израелски ученици.

Въпреки здравословното си състояние той все още живееше и пиеше като млад човек. Беше се влюбил в германка на име Анемари, която срещнал в хотел „Цар Давид“ в Йерусалим. Тя щеше да е емоционалният стимул в края на живота му.

Жена му Емили продължаваше да живее без финансова помощ от него в малката си къща в Сан Висенте, Южен Буенос Айрес. Тя живее там и в момента, в който се пише тази книга. Както и в Бринлиц, Емили е достолепна, тиха жена. В документален филм на германската телевизия, направен през 1973 година, тя разказва за Оскар, за себе си и за Бринлиц без следа от горчивината на изоставена съпруга. С дълбоко проникновение казва, че преди войната Оскар е бил незабележим, а от войната насетне е наистина неповторим. Значи е бил щастливец, че през онзи кратък, жесток епизод между 1939 и 1945 година е попаднал на хора, които са разбудили заложбите му.

През 1972 година при едно посещение на Оскар в Нюйоркския клон на „Германски приятели на Еврейския университет“ трима Шиндлерови евреи, партньори в голяма строителна компания в Ню Джърси, доведоха група от още седемдесет и пет оцелели затворници за създаването на фонд от сто и двадесет хиляди долара, за да се посвети етаж на Оскар в Изследователския център „Труман“ на Еврейския университет. На етажа щеше да има „Книга на живота“ със списък на всички спасени от Оскар. Двама от тези строителни предприемачи, Мъри Пантирер и Исак Левенщайн, бяха шестнадесетгодишни, когато Оскар ги доведе в Бринлиц. Сега децата на Оскар се превърнаха в негови родители, негов жив спомен и извор на почит.

Той беше много болен. Лекарите, които бяха в Бринлиц — като Александър Биберщайн — знаеха това. Един от тях предупреди най-близките приятели на Оскар:

— Чудно е как този човек е още жив. Сърцето му работи от чист инат.

През 1974 той припадна в малкия си апартамент близо до гарата на Франкфурт и умря на девети октомври. В смъртния акт се казва, че причината за смъртта е напреднало втвърдяване на артериите на мозъка и на сърцето. В завещанието му се изразяваше желание, което бе споделял пред много приятели евреи: искаше да бъде погребан в Йерусалим. След две седмици францисканският отец даде разрешението си хер Оскар Шиндлер, една от най-черните овце на църквата, да бъде погребан в Католическото гробище на Йерусалим.

След още месец тялото на Оскар бе пренесено в оловен ковчег през претъпканите улици на древния град Йерусалим до Католическото гробище, което гледа на юг към долината на Хином, наречена Геена в Новия Завет. В пресата има снимка на процесията — сред потока Шиндлерови евреи — Ицхак Щерн, Моше Бейски, Хелен Хирш, Якоб Щернберг, Юда Дреснер.

Скърбяха за него от всички континенти.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.